Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Представник МТСБУ (далі Позивач) звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що 07.03.2015 року приблизно о 03 годині 50 хвилин відповідач, керуючи у стані алкогольного сп`яніння автомобілем марки «BMW 520і», державний реєстраційний номер [NUMBER] , на 185 кілометрі автошляху «Знам`янка - Луганськ - Ізварино», не зменшив швидкість руху свого автомобіля аж до зупинки або безпечного для інших учасників дорожнього руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого поблизу дорожнього знаку 2.2 ПДР України «Проїзд без зупинки заборонено», який розташовано на 185 км + 48 м автошляху «Знам`янка - Луганськ - Ізварино» допустив зіткнення з нерухомим автомобілем марки «ГАЗ 5312 АЦПТ 2.8 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортним засобам нанесені механічні пошкодження, пасажир автомобіля «BMW 520і», державний реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці ДТП. 12.01.2016 року старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області Балач О.В. у кримінальному провадженні № 12015040000000275, відомості про яке внесені до ЄРДР 07.03.2015 року, відповідача повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та постановою від 25.01.2016 року оголошено розшук підозрюваного [PERSON] . Відомості ЄЦБД МТСБУ не містять підтвердження, що на момент ДТП транспортний засіб «BMW 520і», державний реєстраційний номер [NUMBER] , був забезпечений договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також немає відомостей, що відповідач підпадає під норму п. 13.1 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV (далі - Закон № 1961-IV). З метою отримання відшкодування (регламентної виплати) [PERSON] , як уповноважена особа матері померлого [PERSON] - [PERSON] , на підставі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звернувся до позивача з заявою на виплату страхового відшкодування від 03.10.2017 року. До заяви [PERSON] додав копії документів, що підтверджують витрати на поховання. Позивачем визначено розмір регламентної виплати у сумі 14616 грн. 00 коп. та прийнято Наказ про виплату такого відшкодування, яке було перераховано уповноваженій особі потерпілого. Таким чином, загальні фактичні витрати позивача на відшкодування витрат, пов`язаних з регламентною виплатою по страховому випадку складають 14616 грн. 00 коп. Отже, у позивача виник покладений на нього обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не забезпечив свою цивільно-правову відповідальність. Позивач намагався вирішити зазначений спір в досудовому порядку, шляхом звернення до відповідача з листом від 03.01.2018 року, однак відповідачем витрати позивача в добровільному порядку не відшкодовані, що порушує законні права та інтереси позивача, які підлягають захисту в суді. На підставі викладеного позивач звертається до суду та просить стягнути з відповідача на свою користь понесені витрати у розмірі 14616 грн. 00 коп. та судові витрати по справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просить позов задовольнити, розглядати справу у його відсутності, також зазначив, що не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, на підставі ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить конверт, який повернувся до суду з відміткою - «адресат відсутній за вказаною адресою, не проживає» (а. с. 58), також виклик відповідача здійснювався шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 47, 50, 57), заперечень проти позову суду не представив. 03 лютого 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, враховуючи інтереси позивача, суд вважає за можливе вирішити справу за відсутності сторін на підставі наявних матеріалів справи з можливістю ухвалення заочного рішення, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали та докази по справі, суд дійшов такого висновку. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за обставин, що 07.03.2015 року о 03 годині 50 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керуючи технічно справним автомобілем «БМВ-520і», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] належить [PERSON] , рухався по 185 км. автошляху «Знам`янка - Луганськ - Ізварино», який проходить по території Дніпропетровського району Дніпропетровської області з боку м. Кривий Ріг в напрямку м. Дніпропетровськ, перевозячи в якості пасажирів на передньому пасажирському сидінні [PERSON] , на задньому пасажирському сидінні [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Під час руху по зазначеній ділянці автодороги водій [PERSON] , проявляючи злочинну недбалість, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру, завчасно виявивши перешкоду у вигляді нерухомого автомобіля «ГАЗ 5312АЦПТ 2.8 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , не зменшив швидкість свого руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, продовжив рух внаслідок чого, поблизу дорожнього знаку 2.2 ПДР України «Проїзд без зупинки заборонено», який розташований на 185 км. + 48 м. автошляху «Знам`янка - Луганськ - Ізварино», допустив зіткнення передньою частиною керованого ним транспортного засобу з задньою частиною автомобіля «ГАЗ 5312АЦПТ 2.8 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] , який на виконання вимог дорожнього знаку 2.2 ПДР України «Проїзд без зупинки заборонено» знаходився в нерухомому стані у правій смузі для руху в попутному з автомобілем «БМВ-520і», державний реєстраційний номер [NUMBER] , напрямку. Своїми діями [PERSON] грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 2.9 а) та 12.3 Правил дорожнього руху України. Пасажир переднього пасажирського сидіння автомобіля «БМВ-520і», державний реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] отримав тілесні ушкодження, що призвели до настання смерті, яка настала [INFO] о 03 годині 50 хвилин, що підтверджується копією повідомлення про підозру [PERSON] , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України (а. с. 7-10). Разом з тим, постановою старшого слідчого відділу СУ ГУНП в Дніпропетровській області Балач О.В. від 25.01.2016 року у кримінальному провадженні № 12015040000000275 оголошено у розшук підозрюваного [PERSON] (а. с. 12-14). Також судом встановлено, що відповідно до довідки № 1 від 30.11.2017 року відомості ЄЦБД МТСБУ не містять підтвердження, що на момент ДТП транспортний засіб «BMW 520і», державний реєстраційний номер [NUMBER] , був забезпечений договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а. с. 30). Відповідно до під. «а» п. 41.1 ст. 41Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. На підставі розрахунку розміру шкоди, пов`язаної зі смертю потерпілого від 30.11.2017 року та довідки № 1 від 30.11.2017 року про розмір відшкодування з фонду захисту потерпілих, 30 листопада 2017 року МТСБУ визначило розмір відшкодування у сумі 14616 грн. 00 коп., що підтверджується (а. с. 29, 30) та 04.01.2018 року МТСБУ перерахувало уповноваженій особі, матері померлого [PERSON] , - [PERSON] суму відшкодування у розмірі 14616 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 143832 від 04.01.2018 року (а. с. 32). Таким чином, загальні фактичні витрати МТСБУ на відшкодування витрат пов`язаних з регламентною виплатою по страховому випадку складають 14616 грн. 00 коп. МТСБУ виконало покладений на нього обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не забезпечив цивільно-правову відповідальність. Позивач намагався вирішити цей спір з відповідачем в досудовому порядку, шляхом звернення до відповідача, а саме: листом від 03.01.2018 року за № 3.1-05/205, про необхідність відшкодування витрат МТСБУ в сумі 14616 грн. 00 коп. (а. с. 33), однак вимога залишилась без реагування, в добровільному порядку витрати не компенсовані МТСБУ. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже з огляду на зазначене для застосування такої міри відповідальності як стягнення майнової шкоди, що спричинена внаслідок ДТП, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та збитками, вини. При цьому обов`язковою підставою для покладення на особу цивільно-правової відповідальності за завдану джерелом підвищеної небезпеки матеріальну шкоду є вина особи, яка її завдала, наявність в її діях відповідної протиправної поведінки. Разом із цим, з боку сторони позивача суду не надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу, що підтвердив би протиправну поведінку відповідача та його вину у вчиненні ДТП, яка відбулась 07.03.2015 року на 185 кілометрі автошляху «Знам`янка - Луганськ - Ізварино» за участю автомобіля марки «BMW 520і», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля марки «ГАЗ 5312 АЦПТ 2.8 ЗНГ», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Суд зазначає з цього приводу, що відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. При цьому згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог. Відтак, через ненадання відповідних доказів, суд вимушений критично віднестись до посилань позивача щодо того, що вказана ДТП сталася з вини відповідача по справі. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що в цьому випадку позивачем всупереч ст. 81 ЦПК України не доведено обставин на які він посилається як на підставу своїх вимог. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, оскільки заявлені позивачем вимоги не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. За змістом статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed