Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 15.01.2018 року, ордеру ПТ №002599 від 26.03.2018 року (а.с. 19, 20), звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, у зв'язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] в якому зареєстровані [PERSON], [PERSON] Факт, що відповідачі не проживають у житловому будинку позивача, підтверджується актом обстеження домогосподарства, а також показами свідків, які є його сусідами. Оскільки відповідачі у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] не проживають понад шістнадцять років без поважних причин, не беруть участі в утриманні та обслуговуванні житла, комунальні та інші послуги не сплачують, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Учасники справи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, відповідно до вимог ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України (а.с. 67-70, 72-74, 76, 78). Представник позивача [PERSON] 15.06.2018 року подала до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі позивача та представника позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 79). Відповідачі - [PERSON], [PERSON] відзив на позовну заяву, клопотання про причини неявки у судове засідання та відкладення розгляду справи до суду не подали. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити частково, з наступних підстав. [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] домоволодіння відносилося до суспільної групи господарств - колгоспний двір, голова двору якого є позивачка, що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок від 19.05.1986 року, зареєстрованим 25.05.1986 року в Полтавському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим [NUMBER] (а.с. 11). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області №1832 від 04.04.2018 року та домової книги, в домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: голова домогосподарства - [PERSON], син - [PERSON], син - [PERSON], невістка - [PERSON] (а.с. 14-18, 34). Матеріалами справи встановлено, що з квітня 2002 року [PERSON], [PERSON] не проживають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] без поважних причин понад один рік, що підтверджується Актом огляду домогосподарства на факт постійного проживання за адресою [ADDRESS], проведеного 12.01.2018 року депутатом Котелевської селищної ради Полтавської області [PERSON], та сусідів: [PERSON], [PERSON] (а.с. 13). [PERSON], [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35, 36, 48, 50). Позивач не має можливості зняти відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки вони в добровільному порядку відмовляються знятися з реєстрації. Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Частина 1 ст. 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з довідкою Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області №2497 від 22.05.2018 року, домоволодіння в [ADDRESS] згідно будинкової книги та трудової книги колгоспника [NUMBER] від 30.03.1970 року, 01.07.1990 року відносилося до колгоспного двору. Головою колгоспного двору на 01.07.1990 року є [PERSON], [INFO]. Члени колгоспного двору: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 71). Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно з ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням належності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Отже, враховуючи довідку Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області №2497 від 22.05.2018 року та свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 19.05.1986 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS], є майном колишнього колгоспного двору та належить його членам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві сумісної власності в рівних частинах по 1/4 частині кожному. Доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] втратив до 15.04.1991 року право на частку в майні колгоспного двору, або перебував нетривалий час у складі двору або брав незначну участь працею чи коштами в господарстві двору, матеріали справи не містять та позивачем не надані. Таким чином, позбавлення права користування житловим приміщенням відповідача [PERSON], суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідач - [PERSON], яка доводиться позивачці невісткою, не є членом колгоспного двору станом на 01.07.1990 року, та більше року без поважних причин не проживає за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом комісії у складі депутата та сусідів, а тому відповідно до ст. 405 ЦК України втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Належних та допустимих доказів, у розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України на підтвердження поважних причин відсутності понад встановлені строки відповідач [PERSON] не надала, так вони не були встановлені під час судового розгляду справи. При вирішення даної справи, суд враховує правову позицію Верховного Суду України від 16.11.2016 року №6-709цс16. На підставі викладеного, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити частково. Згідно з ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому виходячи із змісту вище зазначеної норми з відповідача - [PERSON] на користь позивача необхідно стягти судові витрати в розмірі 352,40 грн. (а.с. 1).

Outcome: partial