Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача проценти за користування безпідставно збереженими коштами в сумі 109 384, 30 грн., інфляційне збільшення в сумі 74 671, 61 грн., три проценти річних в сумі 21 146, 66 грн., а всього - 205 202, 57 грн. та стягнути судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.11.2016 року [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.Стягнуто з [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 269 661,45 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.Також стягнута з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» на користь потерпілої [PERSON] сума страхового відшкодування 49 000 грн.і стягнуті з [PERSON] на користь держави судові витрати у розмірі 7 596,10 грн.Вироком Апеляційного суду Харківської області від 27.03.2017 року апеляційну скаргу потерпілої [PERSON] задоволено частково, апеляційну скаргу обвинуваченого [PERSON] - залишено без задоволення.Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.11.2016 року в частині призначеного покарання [PERSON] та вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди скасовано. [PERSON] призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.Строк відбуття покарання [PERSON] визначено обчислювати з моменту прибуття до кримінально-виконавчої установи для відбування покарання.Цивільний позов потерпілої [PERSON] про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.Стягнуто з [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.В решті вирок залишено без змін.Постановою Верховного Суду від 27.03.2018 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.11.2016 року та вирок Апеляційного суду Харківської області від 27.03.2017 року стосовно [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.Таким чином, рішення апеляційного суду Харківської області від 27.03.2017 року набуло статусу остаточного судового рішення і саме в такому вигляді з моменту його проголошення стало обов`язковим для виконання на всій території України.Незважаючи на це, відповідач проігнорував обов`язковість виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 27.03.2017 року і, всупереч ст. 382 КК України, не виконав його добровільно в частині відшкодування матеріальної шкоди у сумі 269 661,45 грн. та в відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000 грн.У зв`язку з невиконанням відповідачем рішення апеляційного суду Харківської області від 27.03.2017 року самостійно, позивач змушений був звернутися до Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області із заявами про відкриття виконавчих проваджень за виконавчими листами, виданими судом.Постановою старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кравченко Т.М. 18.05.2017 відкрито виконавче провадження № 53947214 на підставі виконавчого листа №638/991/15-к, виданого 21.04.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди у сумі 269 661,45 грн. Також постановою старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бєляєва М.В. 16.05.2017 відкрито виконавче провадження № 53947289 на підставі виконавчого листа № 638/991/15-к, виданого 21.04.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 100 000 грн. Із відкриттям вищевказаних виконавчих проваджень відповідач мав надати до Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області протягом п`яти днів декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України та вжити заходів для самостійного і добровільного виконання судового рішення.Проте відповідач проігнорував відкриття виконавчих проваджень у Жовтневому відділі державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, декларації не надав та самостійно не повернув позивачу належні йому грошові кошти у визначеному судовим рішенням розмірі.Відшкодування матеріальної шкоди в рамках виконавчого провадження № 53947214 та моральної шкоди в рамках виконавчого провадження № 53947289 було здійснено лише 21.02.2019 року, майже через 2 роки.Відповідно до розпоряджень №53947214 та №53947289 грошові кошти по примусовому виконанню виконавчих документів № 638/991/15-к, виданих 21.04.2017 року, надійшли на рахунок з обліку депозитних сум Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області 21.02.2019 року. Постановами від 01.03.2019 року старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бєляєва М.В. закінчено виконавче провадження № 53947214 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди у сумі 269,661,45 грн. у зв`язку із виконанням [PERSON] свого зобов`язання та закінчено виконавче провадження № 53947289 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 100 000 грн. у зв`язку із виконанням [PERSON] свого зобов`язання. Таким чином відповідач рішення апеляційного суду Харківської області від 27.03.2017 року не виконував і належні позивачу кошти не повертав на протязі 696 днів, з 27.03.2017 року по 21.02.2019 року. У зв`язку із вищевикладеним, відповідач зберігав в себе належні до повернення позивачеві гроші за відсутності для цього жодних правових підстав. Отже посилаючись на судову практику, а також вимоги ст.ст. 536, 1048, 1214 ЦК України позивач розрахував суму процентів за користування відповідачем безпідставно збереженими грошовими коштами на рівні встановленої НБУ облікової ставки і визначив розмір таких процентів в сумі 109384 грн. 30 коп. Також позивачем розраховано інфляційне збільшення суми безпідставно збережених відповідачем коштів згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України в розмірі 74671 грн. 61 коп. і три проценти річних відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України в сумі 21146 грн. 66 коп. Відтак, загальна сума належних до стягнення в відповідача коштів становить 205202 грн. 57 коп. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.12.2019 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів за користування безпідставно збереженими коштами, трьох процентів річних та інфляційного збільшення. Призначено судове засідання. 26.12.2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на вищевказаний позов, в якому відповідач зазначив, що жодним нормативним актом не передбачено виникнення зобов`язань позики із рішення суду. Жодним вироком суду, ні Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.11.2016 року, ані вироком апеляційного суду Харківської області від 20.03.2017 року не встановлювалося виникнення між позивачем та відповідачем правовідносин позики, тому застосування положень ст. 1048 ЦК України є безпідставним. При цьому відповідач, посилаючись на судову практику, заперечує можливість застосування до даних правовідносин і положень ст. 625 ЦК України. Крім того відповідач зазначає, що він не навмисно ухилявся від сплати суми відшкодування за вироком, а втратив роботу і не мав матеріальної можливості відразу сплатити більше 400 000 гривень, призначених вироком, тому був змушений позичити ці кошти у батька. Однак відповідач стверджує, що направляв ще до постановлення вироку 04.07.2015 року кошти на адресу відповідача, які йому не повертались, отже отримані позивачем. Зважаючи на всі названі у відзиві обставини, відповідач просить суд при розгляді справи врахувати всі наведені доводи та прийняти рішення з урахуванням доводів, зазначених у відзиві. 30.01.2020 року до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача, посилаючись на судову практику та вимоги закону позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. 10.02.2020 року відповідачем [PERSON] на адресу суду надані письмові заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач, зважаючи на всі раніше викладені обставини, просить суд при розгляді справи врахувати всі наведені доводи та прийняти рішення, з урахуванням цих доводів. У судовому засіданні 11.03.2020 року представники позивача [PERSON] , [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] надали вступне слово, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників цивільної справи, дослідивши заяви по суті справи і письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.11.2016 року [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в дохід держави у розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн. з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік.Стягнуто з [PERSON] на користь потерпілої [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої скоєнням кримінального правопорушення, 269661, 45 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої скоєнням кримінального правопорушення, 30 000 грн.Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» на користь потерпілої [PERSON] суму страхового відшкодування 49 000 грн.Стягнуто з [PERSON] на користь держави судові витрати у розмірі 7 596,10 грн.Запобіжний захід [PERSON] до набрання вироком законної сили не обрано (а.с.10-13). Разом з тим, вироком Апеляційного суду Харківської області від 27.03.2017 року апеляційну скаргу потерпілої [PERSON] задоволено частково, апеляційну скаргу обвинуваченого [PERSON] залишено без задоволення.Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.11.2016 року стосовно [PERSON] в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, скасовано і постановлено свій вирок. [PERSON] призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України 1 рік і 6 місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік.Строк відбуття покарання [PERSON] визначено обчислювати з моменту прибуття до кримінально-виконавчої установи для відбування покарання.Цивільний позов потерпілої [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином, задоволено частково.Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.В решті вирок залишено без змін (а.с.14-19). Згідно з копією постанови Верховного Суду від 27.03.2018 року вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 09.11.2016 року та вирок Апеляційного суду Харківської області від 27.03.2017 року стосовно [PERSON] залишено без змін, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення (а.с.20-22). Постановою старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Кравченко Тетяною Миколаївною, 16.05.2017 відкрито виконавче провадження №53947214 на підставі виконавчого листа № 638/991/15-к, виданого 21.04.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди у сумі 269661,45 грн. (а.с.25-26). Крім того, постановою старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бєляєва Максима Володимировича, 16.05.2017 відкрито виконавче провадження №53947289 на підставі виконавчого листа №638/991/15-к, виданого 21.04.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 100 000 грн. (а.с.23-24). Згідно з копією платіжного доручення від 21.02.2019 року [PERSON] на рахунок з обліку депозитних сум на погашення боргу за ВП №56985512 перераховано 415490, 31 грн. (а.с.75) Відповідно до розпорядження № 53947214 державного виконавця Бєляєва М.В. від 27.02.2019 року грошові кошти у сумі 415490, 31 грн., що надійшли 21.02.2019 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа № 638/991/15-к, виданого 21.04.2017 року, зведеного виконавчого провадження від 13.08.2018 року про стягнення грошових коштів з [PERSON] , вирішено перерахувати на відповідні рахунки: 269661,45 грн. - на користь [PERSON] , 51 грн. - повернення авансового внеску на користь стягувача; 26966,14 грн. - виконавчого збору (а.с.31). Відповідно до розпорядження № 53947214 державного виконавця Бєляєва М.В. від 27.02.2019 року грошові кошти у сумі 415490, 31 грн., що надійшли 21.02.2019 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа № 638/991/15-к, виданого 21.04.2017 року, зведеного виконавчого провадження від 13.08.2018 року про стягнення грошових коштів з [PERSON] , вирішено перерахувати на відповідні рахунки: 100000 грн. - на користь [PERSON] , 51 грн. - повернення авансового внеску на користь стягувача; 10000 грн. - виконавчого збору (а.с.32). Відтак, постановою старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бєляєва Максима Володимировича 01.03.2019 року закінчено виконавче провадження №53947214, відкрите на підставі виконавчого листа № 638/991/15-к, виданого 21.04.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди у сумі 269661,45 грн. на підставі п.9 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що заборгованість, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнута та перераховано, рішення суду виконано у повному обсязі (а.с.27-28). Постановою старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бєляєва Максима Володимировича 01.03.2019 року закінчено виконавче провадження № 53947289, відкрите на підставі виконавчого листа № 638/991/15-к, виданого 21.04.2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди у сумі 100 000 грн. на підставі п.9 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що заборгованість, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження стягнута та перераховано, рішення суду виконано у повному обсязі (а.с.29-30). З розрахунків позивача із застосуванням індексів споживчих цін та облікової ставки НБУ вбачається, що сума процентів за безпідставне збереження і користування коштами позивача на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 27.03.2017 року по 21.02.2019 року складає 109 384,30 грн., розмір інфляційного збільшення суми безпідставно збережених відповідачем коштів за період прострочення з квітня 2017 року по січень 2019 року включно становить 74 671, 61 грн., а три проценти річних складають суму 21 146, 66 грн. (а.с.6-8, 33-40). Відповідно до копії договору позики (безпроцентного) від 20.02.2019 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 416 500,00 грн. на погашення боргу [PERSON] за виконавчим провадженням №56985512 від 13.08.2018 року, що перебуває в провадженні Міжрайонного ВДВС по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків, а також інших необхідних платежів та комісій (а.с.74-75). Відповідачем надано копію квитанції про здійснення поштових переказів (в сумі по 10 000, 00 грн. кожний) на ім`я [PERSON] від 13.05.2015 року та від 04.07.2015 року (а.с.71, 73). Разом з тим поштовий переказ від 13.05.2015 року повернуто [PERSON] (а.с.72). Щодо іншого переказу - дані відповідачем не надано. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В частині 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно з ч. 1 ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначена правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у Постанові від 16.05.2018 року (справа №686/21962/15-ц) . Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.06.2019 року справа № 589/3683/16-ц. Згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги засновані на законі та підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача інфляційного збільшення, тобто суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, за весь час прострочення в розмірі 74 671, 61 грн. (з квітня 2017 року по січень 2019 року включно) та трьох процентів річних в розмірі 21 146, 66 грн. (за 696 днів з 27.03.2017 року - дати постановлення вироку апеляційним судом Харківської області до 21.02.2019 року - дати фактичної сплати боргу), погоджуючись із розрахунком, наданим разом з позовом, який відповідачем не оспорював ся. Всього стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі 95 818,27 грн. При цьому суд вважає безпідставними і такими, що не звільняють від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, встановленого вироком апеляційного суду Харківської області, доводи відповідача щодо відсутності у нього коштів, а також доводи щодо сплати 10000 грн. позивачу шляхом грошового переказу ще до постановлення вироку суду. В іншій частині позовних вимог позивач посилається як на підставу для їх задоволення на положення ст.ст. 536, 1048, 1214 ЦК України. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Зазначена норма застосуванню не підлягає, оскільки між позивачем та відповідачем відсутні правовідносини, що виникають з договору позики. Стаття 1212 ЦК України, яка віднесена до Глави 83 ЦК України, регулює випадки на буття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання в порядку глави 83 ЦК України виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. В даному випадку позивачем не надано доказів, що відповідачем були набуті або збережені грошові кошти у себе без достатньої правової підстави і саме за рахунок позивача. Тобто позивачем неправильно визначений характер правовідносин учасників справи, який не дає підстав для застосування положень Глави 83 ЦК України. Більш того, такі доводи позивача спростовуються копією договору позики від 20.02.2019 року, з якого вбачається, що боржник [PERSON] сплатив суму боргу за вироком позивачу лише після отримання всієї суми в борг від [PERSON] . Отже в даному випадку у суду відсутні правові підстави для застосування положень ст. ст. ст.1214, 536 ЦК України і стягнення процентів за користування безпідставно збереженими коштами в сумі 109 384, 30 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні з позовом позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2052, 04 грн. У зв`язку з частковим задоволення позовних вимог (на 46,7%), з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі 958,30 грн., тобто пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial