Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-09 00:00:00

Представник позивача - Військової частини\~ [NUMBER] \~( [NUMBER] ) звернувся до суду із позовом до відповідача - [PERSON] про стягнення\~безпідставно набутих\~грошових коштів в загальній сумі 4070 грн. 34 коп., яка складається із шкоди завданої отриманням грошового утримання без належної на те правової підстави в сумі 2719 грн., шкоди завданої, надлишковою переплатою Єдиного соціального внеску в сумі 943 грн. 49 коп., та шкоди, завданої надлишковою переплатою податку на доходи фізичних осіб в сумі 407 грн. 85 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 31.07.2014 року [PERSON] був призваний до Збройних Сил України по мобілізації. Наказом командира військової частини-польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 31.07.2014 року № 161 відповідача зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця-санітара 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону. 29.08.2015 року [PERSON] самовільно залишив військову частину [NUMBER] ( [NUMBER] ), в зв`язку з чим останнього виключено зі всіх видів забезпечення та зараховано у розпорядження командира військової частини. В порушення вимог п.34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої\~наказом Міністра\~оборони України\~від 11.06.2008\~р.\~№260 виплата грошового забезпечення відповідачу не призупинена, в зв`язку з чим при проведені Центральним територіальним управлінням внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього фінансового аудиту та аудиту відповідності фінансово-господарської діяльності військової частини польова пошта [NUMBER] за період із 01 січня 2014 року по 31.12.2017 року [PERSON] має заборгованість перед військовою частиною [NUMBER] \~( [NUMBER] ) у сумі 2719 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, просив стягнути з відповідача витрати за сплату судового збору. Ухвалою судді від 11.12.2019 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в призначений час в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву в якій позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні з підстав не обґрунтованості та не доведеності, просив розгляд справи проводити без його участі. Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без участі сторін, відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 10 ЦПК). Згідно частини першої статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до положень ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 12ЦПК\~України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно частини 1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 31.07.2014 року відповідач - [PERSON] призваний по мобілізації на військову службу та зараховано до списків особового складу військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця-санітара 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону, що сторонами у справі не заперечується та підтверджується наказом командира військової частини-польова пошта [NUMBER] (по стройовій частині) від 31.07.2014 року №161. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини - польова пошта [NUMBER] №1271 від 18.07.2015 року призначено службове розслідування по факту самовільного залишення частини 29.05.2015 року стрільцем-санітаром 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону солдатом [PERSON] . Згідно матеріалів розслідування встановлено, що 29.05.2015 року, солдат [PERSON] з дозволу ст. лн-т. [PERSON] , відбув у м.Курахово для отримання посилок у відділенні «Нова пошта», звідки до військової частини з невідомих на те причин не повернувся. Розшукові заходи проведені командуванням частини позитивних результатів не дали. На мобільний телефон військовослужбовець не відповідає. Причини самовільного залишення та місце перебування невідоме. Відповідно до витягу із наказу №1272 від 18.07.2015 року відповідача [PERSON] виключено з всіх видів забезпечень та зараховано у розпорядження командира військової частини-польова пошта [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що виплата грошового забезпечення відповідачу - [PERSON] не призупинялася з дня самовільного залишення ним військової частини (29.05.2015 року), що підтверджується відомостями переплат грошового забезпечення в/сл в/ч [NUMBER] за час перебування у СЗЧ. Таким чином порушено вимоги п. 34.4 Інструкції, затвердженої наказом №260, що призвело до неналежної виплати грошового забезпечення за червень місяць 2015 року. Так, з реєстру виплат грошового забезпечення за липень 2015 року та витягу з роздавальних відомостей 2015 року, вбачається, що за період самовільного залишення відповідачем військової частини виплата йому грошового забезпечення не призупинялась, внаслідок чого сума безпідставно набутого майна [PERSON] за вказаний період складає - 2719 грн. 26 вересня 2016 року відповідача [PERSON] виключено зі списків особового складу військової частини-польова пошта [NUMBER] та усіх видів забезпечень й проведено виплати премій, надбавок, грошових винагород та компенсації за невикористану відпустку, про що вбачається з відповідного наказу № 201 від 23.09.2016 року. Правовою підставою своїх позовних вимог позивач обрав положення статті 1212 ЦК України, визначивши предмет позовних вимог у вигляді стягнення із відповідача виплаченого йому грошового забезпечення військовослужбовця як безпідставно набутого майна. Відповідно до ч.4 ст.263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже для суду є обов`язковим висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі №569/15646/16-ц (провадження № 14-375цс19), де визнано неправомірним посилання військової частини [NUMBER] на статтю 1212 ЦК України, яка визначає випадки, коли безпідставно набуте майно не підлягає поверненню. Так, статтею 1212\~ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша). Разом з цим відповідно до статті 1215\~ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом. Крім того, не підлягає поверненню безпідставно набута заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, якщо її виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Схожий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року в справі № 336/9595/14. У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року в справі № 367/6344/16-ц, Верховний Суд зробив висновок, що набуття однією зі сторін майна за рахунок іншої в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212\~ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Відтак, суд вважає необґрунтованими посилання позивача на положення статті 1212 ЦК України, оскільки в даному випадку відповідач отримав вказані кошти на відповідній правовій підставі, перебуваючи у трудових відносинах із позивачем, який посилався на те, що виплата грошового забезпечення відповідачу не призупинялась з дня самовільного залишення ним військової частини помилково, що мало місце як зазначає сам позивач з його вини, а не із вини відповідача, а тому в останнього не виникає обов`язку повертати вказані кошти. Більше того, пунктом 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року встановлено, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Аналогічний висновок також міститься у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», у справі «Ґаші проти Хорватії» та у справі «Трґо проти Хорватії». Ураховуючи те, що позивач, будучи роботодавцем відповідача, при нарахуванні останньому грошового забезпечення як військовослужбовцю за час його тимчасової відсутності мав можливість та був зобов`язаний, в силу вимог п. 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2018, призупинити виплату відповідного грошового забезпечення, однак такого обов`язку не виконав, а також не надав доказів, які підтверджують перерахування та отримання відповідачем нарахованого йому грошового забезпечення, суд приходить до переконання про недоведеність заявлених позовних вимог в частині стягнення шкоди завданої отриманням грошового забезпечення в сумі 2719 грн. Крім того, щодо вимог позивача про стягнення з відповідача шкоди, завданої надлишковою переплатою Єдиного соціального внеску в сумі 943 грн. 49 коп., та шкоди, завданої надлишковою переплатою податку на доходи фізичних осіб в сумі 407 грн. 85 коп., суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки вказані кошти зараховані до державного бюджету та відповідачем отримані не були, питання щодо повернення надмірно сплачених коштів (податків, зборів) вирішується в порядку визначеному Податковим кодексом України, шляхом корегування податкової звітності, в зв`язку з чим заявлення вказаних вимог до відповідача є безпідставним та задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин суд приходить до висновку про необґрунтованість заявленого позову, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за їх недоведеністю. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в позові, судовий збір покладається на позивача. Ураховуючи наведене та

Outcome: dismissed