Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Представник заявника [PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси про встановлення факту смерті [PERSON], [INFO], місце народження селище Фащівка Антрацитівського району Луганської області, місце смерті м. Хрустальний (Красний Луч) м. Вахрушеве Луганської області, 29 жовтня 2016 року внаслідок хронічної серцевої недостатності ІІІ ст., кардіосклерозу. В обґрунтування заяви представник заявника посилається на те, що 29 жовтня 2016 року у м. Хрустальний (Красний Луч) помер батько заявника [PERSON]. Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану за місцем проживання та місцем смерті неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. З тих самих підстав неможливо отримати медичний документ, що може бути прийняти орган реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті. В видачі свідоцтва про смерть заявнику було відмовлено. За порадою працівників відділу державної реєстрації актів цивільного стану заявник вирішив звернутися до суду. Встановлення факту смерті заявнику необхідно для реєстрації смерті в Єдиному державному реєстрі актів цивільного стану громадян України померлого батька. Заявник та представник заявника в судове засідання не зявились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, до суду надали заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі та вважають їх такими, що підлягають задоволенню. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, заперечень щодо вимог заявника не має. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 01.12.2017 за вих. №8454/47-47 представнику заявника відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником документом на підтвердження смерті останнього, оскільки предявлене свідоцтво про смерть не відповідає умовам діючого законодавства та не створює правових наслідків, бо видане на тимчасово окупованій території України. Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕК 584177, виданого 18 вересня 1997 року Краснолуцьким УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO], уродженець селища Хрустальне Краснолуцької міськради Луганської області, зареєстрований за адресою: [INFO] м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області. Згідно паспорта громадянина України серії ЕК 551773, виданого 15 вересня 1997 року Краснолуцьким УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженець селища Фащівка Антрацитівського району Луганської області, зареєстрований за адресою: [INFO] м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області. Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є сином [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії VI-УР№475586, виданого 13 травня 1964 року Вахрушевською міською радою Луганської області. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надав лікарське свідоцтво про смерть №51, видане 01.11.2016 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території Краснолучская центральная городская многопрофильная больница (російською мовою). Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 29.10.2016 в м.Вахрушеве м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті: хронічна серцева недостатність ІІІ ст., кардіосклероз атеросклеротичний. Заявник також надав свідоцтво про смерть, видане 17.11.2016 установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO],\~ помер 29.10.2016 в м.Хрустальний (Красний Луч) м. Вахрушеве. Також на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником до матеріалів справи додано довідку про склад сімї, накладну №1182 від 29.10.2016. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до постанови Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей» від 12.05.2016 №1351-VIIІ м. Вахрушеве Краснолуцької міської ради Луганської області перейменовано на місто Боково-Хрустальне. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 29.10.2016, підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved