Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою та просить ухвалити рішення, яким позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав відносно малолітньої доньки - [PERSON], [INFO], та стягнути з відповідача на її користь судові витрати пов'язані із сплатою судового збору. В обґрунтування позовних вимог представник позивачки покликається на те, що [PERSON], [INFO], - колишній чоловік позивачки, шлюб з яким розірвано 02 грудня 2016 року. Від спільного проживання у них народилась донька - [PERSON], [INFO]. Дина постійно проживає з позивачкою та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Відповідач не цікавиться фізичним, інтелектуальним, моральним, культурним, духовним і соціальним розвитком доньки, коштів на утримання дитини не надає, хоча в силу закону зобов'язаний це робити. Окрім того, відповідач веде антигромадський спосіб життя, за що неодноразово притягався до кримінальної відповідальності. Відтак, останній ухиляється від виконання батьківських обов'язків, визначених чинним законодавством. А тому, враховуючи наведене остання звернулась до суду із даним позовом. Представник позивачки - [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його з позивачкою відсутності, просить позов задовольнити, покликаючись на викладені в ньому мотиви. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Представник третьої особи - Органу опіки і піклування в особі: Відділу у справах дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Джурик І. подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та не заперечують проти їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був завчасно, належним чином повідомлений про слухання справи, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи без його участі на адресу суду не подав. При таких обставинах суд постановив провести, на підставі вимог ст.281 ЦПК України, заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України. Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, а відтак, відповідно до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши наявні у справі докази, всебічно, повно та об'єктивно оцінивши кожний доказ окремо та в цілому, з'ясувавши всі фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Так, дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, шлюб між якими розірвано, що підтверджується рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 02 грудня 2016 року по справі №462/4569/16-ц, копія якого долучена до матеріалів справи /а.с. 15/. Судом встановлено та підтверджуються долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10 липня 2015 року, що за час спільного проживання у сторін народилась дочка - [PERSON], [INFO]. Також встановлено, що після розірвання між сторонами шлюбу, дитина залишилась проживати разом з мамою(позивачкою по справі) /а.с. 9/. Відповідно до ст.ст. 3, 6 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Стаття 18 Конвенції визначає, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати честь та гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є крайньою мірою сімейно-правового характеру, вона застосовується до батьків, що не забезпечують належне виховання своїх дітей. По змісту Закону ухилення повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. Обов'язок батьків по утриманню дітей до досягнення ними повноліття закріплена в ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України. За змістом роз'яснень, викладених у п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов'язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Згідно із рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 02 грудня 2016 року по справі №462/4569/16-ц вирішено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON], аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1500 грн. починаючи з дня звернення позивача до суду з 25 серпня 2016 року до досягнення дитиною повноліття /а.с. 15/. Разом з тим, з долученого до матеріалів справи розрахунку заборгованості по аліментах (виконавчому листу №462/4569/16-ц), вбачається, що у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів в сумі 27000 грн. /а.с. 74/. Також в судовому засіданні встановлено, що відповідач проживає окремо від доньки, її розвитком не цікавиться; веде антигромадський спосіб життя, часто притягається до кримінальної відповідальності за злочини проти власності /а.с. 16-26/. Вказані обставини підтвердили суду, наданими письмовими поясненнями, свідки [PERSON] та [PERSON], з яких вбачається, [PERSON] участі у вихованні [PERSON] не бере, понад рік не провідує її. /а.с. 13-14/. У суду не має підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками. Даних про яку-небудь зацікавленість свідків в результаті розгляду справи немає, їх покази відповідають і не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних по справі доказах. Відтак, дослідженими в судовому засіданні обставинами встановлено, що малолітня [PERSON] проживає з матір'ю та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Відповідач не цікавиться фізичним, інтелектуальним, моральним, культурним, духовним і соціальним розвитком дочки, коштів на утримання дитини не надає, хоча в силу закону зобов'язаний це робити. Згідно висновку органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №32-1105 від 16 березня 2018 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO], за ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню. Таким чином, оцінюючи наведені докази в їх сукупності, які сумнівів у своїй належності та допустимості не викликають, суд вважає доведеним той факт, що відповідач без поважних причин ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню [PERSON], [INFO], тому позов про позбавлення його батьківських прав є підставний і підлягає до задоволення, шляхом ухвалення заочного рішення. Згідно з ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Однак, враховуючи, що за Залізничного районного суду міста Львова від 02 грудня 2016 року по справі №462/4569/16-ц вирішено стягувати із [PERSON] на користь [PERSON], аліменти на утримання доньки [PERSON], [INFO], виконавчий лист за даним рішенням перебуває на виконанні в ВДВС Жидачівського районного управління юстиції, позивачка та її представник не просять вирішити питання щодо зміни розміру присуджених аліментів, суд не вбачає підстав повторно вирішувати питання стягнення аліментів на дитину в порядку ст. 166 СК України. Крім того, відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Так, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача [PERSON] в користь позивачки [PERSON] слід стягнути сплачений останньою судовий збір в сумі 640,00 гривень. Керуючи ст.ст.12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 282 ЦПК України

Outcome: approved