Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за довіреністю, Савіхіна А.М. звернулася до суду 29.04.2020 з указаним позовом та уточнивши 18.05.2020 позовні вимоги, просила стягнути з [PERSON] , як спадкоємця первісного позичальника [PERSON] , померлого [INFO] , на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №б/н від 20.11.2010, станом на 10.11.2019 у загальному розмірі 9248,23 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування пред`явлених вимог вказала, що 20.11.2010 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] , укладено кредитний договір шляхом підписання заяви б/н, згідно з якою позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування ним. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на офіційному банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. Свідченням приєднання відповідача до угоди та дії укладеного між банком та ним кредитного договору є факт користування відповідачем картковим рахунком та використання кредитних коштів, що узгоджується з ч. 2 ст. 642 ЦК України. Відповідно до виявленого [PERSON] бажанням, банк відкрив йому кредитний рахунок із встановленням початкового кредитного ліміту в розмірі 15000,00 грн, який зазначений в довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Так, для користування кредитним картковим рахунком позичальникові видано кредитну картку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.2.5, 2.1.1.2.6 договору, на підставі яких, при укладенні договору відповідач надав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Однак відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, тим самим, допустив порушення виконання покладених на нього зобов`язань. [INFO] [PERSON] помер. На виконання вимог ч. 2 ст. 1281 ЦК України, банком 28.01.2019 направлено претензію кредитора до Шостої криворізької державної нотаріальної контори. З нотаріальної контори 01.07.2019 до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надійшла відповідь про те, що за заявою-претензією позивача з вимогами до спадкоємців після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №168/2019. Спадкоємцю [PERSON] банком 03.10.2019 направлено лист-претензію про пред`явлення до неї вимог як кредитором спадкоємцеві позичальника. Оскільки претензії, направлені позивачем до нотаріальної контори та спадкоємцеві залишились без задоволення, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимушений звернутись до суду з метою стягнення наявної заборгованості за кредитним договором в примусовому порядку. Представник позивача правом на участь в судовому засіданні не скористався, просив справу розглядати за відсутності представника банку, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с.49). Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому ч. 11 ст. 128 ЦПК України порядку, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.135), однак до суду повторно не з`явилася, про причини неявки не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не надала, відзиву не подано. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача, неподання відповідачем відзиву у встановлений судом строк, суд постановив, у силу ст. 280 ЦПК України, ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів та за відсутності заперечень з боку представника позивача проти заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено з матеріалів справи, між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», яке перейменоване на АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] 20.11.2010 укладено кредитний договір, за умовами якого позивач надав відповідачеві кредитний ліміт у розмірі 15000,00 грн на картковий рахунок. Своїм підписом у Заяві [PERSON] підтвердив, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. З умовами кредитування він ознайомлений та погодився на них, що підтвердив своїм підписом у заяві (а.с. 11). Вказаний договір є договором приєднання в розумінні ч. 1 ст. 634 ЦК України. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть серії [NUMBER] від 09.10.2015, виданим виконавчим комітетом Лозуватськї сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (а.с.33). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] за життя позичальника [PERSON] була зареєстрована з ним за однією адресою, що підтверджується відомостями, які містяться у паспорті відповідача [PERSON] та паспорті позичальника [PERSON] (а.с.30-31). Відповідно до наданого банком розрахунку, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №б/н від 20.11.2010 з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості станом на 10.11.2019 складає 9248,23 грн., що є заборгованістю за кредитом (а.с.7-10). Хоча й наявний в матеріалах справи розрахунок виконано банком станом на 10.11.2019, тобто після смерті позичальника, однак в ньому відображено виключно борг за тілом кредиту. Нарахування відсотків та неустойки припинено після смерті [PERSON] , а обліковану заборгованість по ним банком не заявлено, що є його правом. Суд зауважує, що в силу визначеного ст.13 ЦПК України принципу диспозитивності суд розглядає справу виключно в межах заявлених вимог, тобто стосовно заборгованості по тілу кредиту. Згідно з ч. 1 ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Відповідно до ст. 1216, ст. 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав i обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права i обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов`язків, що зазначені у ст.1219 ЦК України. Оскільки кредитні зобов`язання не включені до визначеного ст. 1219 ЦК України переліку зобов`язань, які не входять до складу спадщини, тому зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, спадкуються спадкоємцями померлого позичальника - спадкодавця в загальному порядку, встановленому законом. Строки пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Згідно зі ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Таким чином, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку ст.1282 ЦК України. Відповідно до ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» направило до Шостої криворізької державної нотаріальної контори претензію кредитора в порядку ст. 1281 ЦК України до спадкоємців померлого позичальника [PERSON] , яка отримана нотаріальною конторою 15.03.2019 (а.с.35, 127). За заявою-претензією позивача з вимогами до спадкоємців після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №168/2019 (а.с.36). АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 17.09.2019 направило відповідачу [PERSON] претензію про задоволення вимог кредитора та сплату заборгованості за кредитним договором №б/н від 20.11.2010, укладеним з [PERSON] (а.с.37, 38-40). Оскільки станом на момент розгляду справи вимога кредитора не задоволена, заборгованість за кредитним договором залишається не погашеною, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 20.11.2010. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 14.09.2020 надійшли матеріали спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] , відповідно до змісту якої із заявами про прийняття спадщини або про відмову у прийнятті спадщини спадкоємці померлого [PERSON] не зверталися, свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с.126-129). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст.1223 ЦК України). На підставі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Разом з тим, згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У той же час, суд враховує що згідно зі ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу, суд, за позовом кредитора, накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. Системне тлумачення ст. 16 та ч. 2 ст. 1282 ЦК України дозволяє зробити висновок, що: по-перше, норма ч. 2 ст. 1282 ЦК України є спеціальною у площині захисту прав кредиторів спадкодавця у межах спадкових правовідносин, в якій передбачено належний спосіб захисту прав кредиторів спадкодавця; по-друге, до відносин між кредитором і спадкоємцями позичальника не повинні застосовуватися норми закону, які врегульовують загальні наслідки невиконання стороною договірних зобов`язань, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі (пред`явлення в судовому порядку вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором). Задоволення вимоги кредитора до спадкоємців позичальника шляхом одноразового платежу, тобто шляхом сплати грошових коштів, можливе лише в позасудовому порядку. Судовий спосіб захисту порушеного права кредитора, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, полягає у пред`явленні до спадкоємців позову про накладення стягнення на майно. Такі ж правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у справах №336/5443/16 від 13.02.2019, № 562/2411/16-ц від 17.07.2019, № 279/7765/15-ц від 06.11.2019. Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачем у справі не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач [PERSON] , за правилами ч. 3 ст. 1268 ЦК України, прийняла спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки з наданих позивачем документів не можливо беззаперечно встановити, що на час відкриття спадщини позичальник та відповідач проживали разом за адресою: [ADDRESS] та позивачем не доведено як належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, так і вартості отриманого відповідачем у спадщину майна, тобто не встановлено обсяг спадкового майна, його вартість. Слід зауважити, що при вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем не вживалися заходи щодо встановлення наявності та обсягу спадкового майна, зокрема, і шляхом подання до суду клопотань про витребування доказів. Реєстрація позичальника [PERSON] та відповідача [PERSON] за однією адресою не є безумовною підставою для висновку про обов`язок відповідача задовольнити вимоги кредитора, оскільки відповідно до положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, реєстрація будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого. У спадкоємця виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину, однак обґрунтовуючи позовні вимоги покладенням на спадкоємця обов`язку сплатити заборгованість в межах вартості спадкового майна, АТ КБ «ПриватБанк» не зазначив та не надав жодного доказу про наявність у спадкодавця на праві власності за життя будь-якого рухомого/нерухомого майна та щодо його вартості. При цьому позивач не заявляв суду відповідних клопотань про витребування відомостей щодо наявності у спадкодавця будь-якого рухомого/нерухомого майна та його вартості. Статями 12, 13, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи недоведеність позивачем факту наявності та об`єму спадкового майна після смерті [PERSON] , у межах вартості якого спадкоємець останнього несе відповідальність перед кредитором, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову банку до спадкоємця боржника, у зв`язку з чим позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені

Outcome: dismissed