Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у жовтні 2018 р. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовними вимогами про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] вартості безпідставно набутого майна в розмірі 119 943,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.11.2018 р. матеріали справи були передані за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 липня 2010 р. між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] були укладені Попередні договори купівлі-продажу у майбутньому квартири [ADDRESS]. Сторони правочину домовились укласти договір купівлі-продажу не пізніше 30.12.2010 р. за ціною 880 000 грн. В рахунок вартості квартири позивачкою були сплачені відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 280 000 грн. У зв'язку з неналежним виконання відповідачем [PERSON] узгоджених домовленостей, між сторонами 08.11.2011 р. був укладений попередній договір за умовами якого останні домовились про укладення у майбутньому договору купівлі-продажу частини жилого будинку , а саме: окремі квартири [ADDRESS]. При цьому, на час укладення 08.11.2011 р. вказаного вище попереднього договору вказаний вище будинок перебував на стадії реконструкції. У зв'язку з чим позивачка звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовними вимогами про визнання права власності на об1єкт нерухомого майна. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10.12.2015 р. визнано право власності на квартиру [ADDRESS]. рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.04.2016 р. рішення Деснянського районного суду м. Києва скасовано, у позові [PERSON] відмовлено. Далі представник позивачки зазначає, що з метою повернення внесених позивачкою грошових коштів в рахунок вартості квартири, вона звернулась з відповідним позовом до Деснянського районного суду м. Києва. Проте, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.12.2016 р. у позові відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2017 р. рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02.12.2016 р. скасовано, позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] кошти на загальну суму 757 720,14 грн. за попереднім договором від 08.12.2011 р. До постановлення вказаних вище судових рішень, позивачка [PERSON], маючи намір проживати в спірній квартирі здійснила у вказаному житловому приміщенні ремонт, замовила кухню, сантехніку та інше майно, що підтверджується відповідними розрахунковими документами та договорами, на загальну суму 119 943,00 грн. Представник позивачки просить суд стягнути вказану вище суму солідарно з [PERSON] та [PERSON], оскільки в процесі розгляду Деснянським районним судом м. Києва цивільних справ позивачці стало відомо, що між відповідачами 12.06.2013 р. був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 07.02.2019 р. розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву. 19.01.2019 р. до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 16.01.2019 р. у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. Відзив на позов відповідачами [PERSON] та [PERSON] суду не направлено. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 липня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір, відповідно до якого сторони зобов'язалися у майбутньому не пізніше 30 грудня 2010 року укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку, якою є окрема квартира [ADDRESS], загальною площею 72,00 кв.м., житловою площею 36,00 кв.м. з відповідною частиною ділянки. 08 грудня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, відповідно до якого сторони зобов'язалися у майбутньому укласти договір купівлі-продажу частини житлового будинку, якою є окрема квартира [ADDRESS], загальною площею 112,20 кв.м., житловою площею 36,00 кв.м. з відповідною частиною ділянки. Згідно з п. 2.1. вказаного попереднього договору сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір на пізніше 08 липня 2014 року за ціну 880000 грн. Відповідно до п. 2.3 попереднього договору до підписання цього договору [PERSON] передала, а [PERSON] отримав суму 434500 грн. Пунктом 4.1 попереднього договору від 08 грудня 2011 року було визначено, що у разі односторонньої відмови [PERSON] від укладення основного договору, неподання ним документів, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору, зокрема, рішення органу опіки і піклування (у необхідних випадках), витягу з реєстру прав власності бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна тощо, або інших документів, вказаних у п. 3.1. цього Договору, неприбуття до нотаріуса у зазначений строк для укладення основного договору, та за наявності інших обставин, внаслідок яких основний договір не буде укладений з його вини, він має, крім повернення 434500 грн., що передбачено пунктом 2.3. цього договору, відшкодувати другій стороні матеріальні збитки, суму яких сторони визначають у розмірі 434 500 грн. Встановлено, що у визначений попереднім договором строк основний договір купівлі-продажу сторонами укладено не було. Встановлено, що у липні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартири [ADDRESS] та на мансардне приміщення над ними. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на відокремлену квартиру [ADDRESS]. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] Встановлено, що у липні 2016 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з [PERSON] грошових коштів, у зв'язку з невиконанням умов основного договору, а саме: 1596710,03 грн., з яких: 434500 грн. - сума коштів отриманих відповідно до п. 2.3. договору, 434 500 грн. - сума збитків відповідно до п. 4.1. попереднього договору; 7666,41 грн. - сума збитків у зв'язку із оплатою судового збору в справі за її позовом до відповідача про визнання права власності на квартиру, 396823,48 грн. - пеня з обрахунку подвійної облікової ставки НБУ, 29213,00 грн. - три проценти річних та 294007,14 грн. - інфляційна складова боргу, що нараховані за період з 09 липня 2014 року по 04 жовтня 2016 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.12.2016 р. у позові [PERSON] відмовлено. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 22.02.2017 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аванс за попереднім договором від 08 грудня 2011 року в сумі 434 500 грн., три проценти річних за період з 09 липня 2014 року по 04 жовтня 2016 року в сумі 29213,00 грн., інфляційну складову за період з 09 липня 2014 року по 04 жовтня 2016 року в сумі 294 007,14 грн., а всього 757 720,14 грн. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно п. 4 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Представник позивачки [PERSON], звертаючись до суду із позовними вимогами про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] вартості безпідставно набутого майна в розмірі 119 943,00 грн., встановленого та обладнаного в квартирі [ADDRESS] посилається на положення ст.ст. 1212, 1213 ЦК України. В обґрунтування позовних вимог представником позивачки надано гарантійний талан № 1007/2 без дати та підпису, Договір № 1007/2 від 14.07.2010 р. без зазначення місця його виконання. Також, представником позивача надано товарні чеки та квитанції про придбання товарів, будівельних матеріалів, тощо, проте, з вказаних розрахункових документів не можливо встановити, що вказані предметів та речі були придбані саме для облаштування та обладнання квартири [ADDRESS] (ас. 24-30, 32-40). Також, представником позивачки надано інші розрахункові документи в підтвердження позовних вимог (ас. 23, 31, 41-43), проте, вказані документи крім переліку будівельних робіт не містять інших обов'язкових даних (інформації), а саме: зазначення особи, яка здійснювала роботи та розрахунок цих робіт, дата та адреса проведення робіт, акт виконаних робіт за підписом двох сторін, проведення повного розрахунку по роботам із зазначенням підпису особи, яка сплатила кошти та особи, яка прийняла розрахунок. Тобто, вказані вище розрахункові документи (відомості) в своїй загальній кількості не містять обов'язкових даних, які б свідчили про придбання позивачкою товарів, предметів, речей та будівельних матеріалів саме для оздоблення, облаштування та ремонту квартири [ADDRESS]. Не надано доказів проведення ремонтних робіт та облаштування (встановлення меблів, тощо) в квартирі [ADDRESS]. Не надано доказів реальних розрахунків між позивачкою, як замовником та особою, яка проводила ті чи інші роботи. Таким чином, надані представником позивачки письмові докази не є належними та такими, що підтверджують обставини справи, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги та покладні в основу рішення. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також, суд відмовляючи у позові в повному обсязі виходив, в тому числі із того, що позовні вимоги до [PERSON] не мають належного правового обґрунтування, оскільки представником позивача, крім попереднього договору від 20.06.2013 р., укладеного між відповідачами, не надано жодного доказу укладення правовстановлюючого договору (купівлі-продажу) щодо спірної квартири, не надано доказу, що відповідачка [PERSON] є покупцем та власником спірної квартири, не надано доказів, що відповідно до ст. 1212 ЦК України, відповідачка [PERSON] є особою, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). Таким чином, дослідивши зібрані докази по справі та давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли своє обґрунтування та підтвердження, представником позивача заявлені вимоги не доведені, оскільки всупереч ст. 81 ЦПК не надано письмові докази в їх підтвердження, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed