Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення, посилаючись на наступні обставини. Відповідно до укладеного договору №ODТ0GA00000007 від 15.02.2008 року, відповідач [PERSON] 15.02.2008 року отримав кредит у розмірі 29 900 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.02.2028 року. Згідно умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати [PERSON] повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення норм закону та умов договору [PERSON] зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 15.08.2013 року має заборгованість 32577,57 доларів США, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.08.2013 року складає 260294,80 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 28225,06 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом 2735,99 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором35,41 доларів США; штраф(фіксована частина) 31,29 доларів США; штраф(процентна складова) 1549,82 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, ПАТ КБ ПриватБанк і всі відповідачі 15.02.2008 року уклали договір іпотеки №ODТ0GA00000007. Згідно з договором іпотеки відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 135,40 кв.м, житловою площею 73,00 кв.м, який розташований в м.Татарбунари по вул.Новоселів,15 Одеської області. Майно належить відповідачам на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 242400 грн.00 коп. Таким чином, на підставі ч.1 ст.33 Закону України Про іпотеку, ПАТ КБ ПриватБанк просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODТ0GA00000007 від 15.02.2008 року в розмірі 32577,57 доларів США, що за курсом 7,99 грн., який відповідно службового розпорядження НБУ від 15.08.2013 року складає 260294,80 грн., звернути стягнення на будинок загальною площею 135,40 кв.м, житловою площею 73,00 кв.м, який розташований в місті Татарбунари по вулиці Новоселів,15 Одеської області, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №ODТ0GA00000007 від 15.02.2008 року) [PERSON] акціонерним товариством комерційним банком ПриватБанк(49094,м.Дніпропетровськ, вул.Набережна Перемоги,50, код ЄДРПОУ 14360570) з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ ПриватБанк всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку (предмет іпотеки) розташованому за адресою:Одеська область, м.Татарбунари, вул.Новоселів,15 зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаного будинку, а також стягнути з відповідачів судові витрати. У судове засідання представник позивача не зявилася, направила заяву, в якій просила заслухати справу без її участі, в подальшому надавши суду уточнену позовну заяву, згідно якої звернулася з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в звязку зі смертю [PERSON] та [PERSON] та просила виселити лише відповідача [PERSON], який зареєстрований та проживає в житловому будинку по вул.Новоселів,15 в м.Татарбунари Одеської області, що є предметом іпотеки. Відповідач [PERSON] та його представник надали до суду заяви про можливість розгляду справи у їх відсутності, заперечуючи проти задоволення позову, в подальшому представник відповідача адвокат [PERSON] надав суду письмові заперечення проти позову. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився. Судові повістки, відповідно до вимог абз.3 ч.5, ч.9 ст.74 ЦПК України надсилалися за адресою його місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку та шляхом опублікування оголошення в пресі, а тому в силу абз.5 ч.5 ст.74 ЦПК України вважається, що судові виклики вручені йому належним чином (а.с.206,211,224,237,238). Будь-яких заяв чи повідомлень про причини неявки та можливість розгляду справи у його відстуності відповідач [PERSON] не надав, а тому суд вважає можливим за таких обставин розглянути справу у його відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання, як передбачено ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом… Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розміри та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання боржником основного зобовязання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 39 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду повинен бути зазначений і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленої ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі…покупцеві. Судом з достовірністю встановлено, що між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №ODТ0GA00000007 від 15.02.2008 року (а.с.103-108), відповідно до якого [PERSON] 15.02.2008 року отримав кредит у розмірі 29900 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.02.2028 року. [PERSON] прострочив виконання зобовязання, оскільки він не виконував його у строк, встановлений договором, як це передбачено ч.1 ст.612 ЦК України. Водночас, у судовому засіданні встановлено, що в порядку забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором ПАТ КБ ПриватБанк відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 15.02.2008 року уклали договір іпотеки (а.с.115-123), згідно з яким надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 135,40 кв.м, житловою площею 73,00 кв.м, який розташований в місті Татарбунари по вулиці Новоселів,15 Одеської області. Майно належить відповідачам на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності від 22.12.1994 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Татарбунарської міської ради від 22.12.1994 року №34, зареєстрованого в комунальному підприємстві Татарбунарське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості від 02.04.1997 року в реєстрову книгу за №17-196 в електронному реєстрі від 15.10.2007 року у книзі 17, номер запису 196, реєстраційний номер - 20642686, що підтверджується п.35.3 Договору іпотеки дому від 15.02.2008 року(а.с.120-121). Статями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, щозобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений зобов'язанням строк і відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом ст.1050 ч.2 ЦК України, наслідком порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У разі невиконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ст.33 ч.1 Закону України Про іпотеку). Згідно п.35.2. Іпотечного договору, укладеного між Банком та відповідачами, Іпотечним договором забезпечуються виконання зобов'язань [PERSON], що випливають з кредитного договору №ODТ0GA00000007 від 15.02.2008 року, щодо вчасного та в повному обсязі повернення [PERSON] кредиту в розмірі 29900 доларів США у термін по 15.02.2028 року, сплати відсотків за користування кредитними коштами, а також штрафів та пені в порядку та розмірі, передбаченому Кредитним договором, відшкодування збитків іншої заборгованості за Кредитним договором. Згідно п.п.18.8.1, 18.10 Іпотечного договору з метою задоволення своїх вимог, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані та задовольнити майнові вимоги Іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, визначені на момент фактичного задоволення, враховуючи суму заборгованості за кредитом, суму відсотків, збитків, неустойки, штрафів, винагороди за інші платежі, витрати на утримання предмету іпотеки та витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги та зверненням стягнення на Предмет іпотеки. Пунктом 24 Іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем: у випадках, зазначених в п.п.18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього Іпотечного договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу V Закону України Про іпотеку спосіб стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого напису або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. В позовній заяві представник позивача просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу позивачем з укладенням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням позивачу всіх повноважень необхідних для здійснення продажу. Таким чином, звернувшись до суду із відповідною вимогою, позивачем обрано на свій розсуд спосіб та порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, що не суперечить вимогам статей 37, 38 Закону України «Про іпотеку». За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ ПриватБанк про звернення стягнення у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором мають бути задоволені, як такі, що відповідають вимогам закону. Суд вважає, що в задоволенні позову не може бути відмовлено з підстав застосування до даних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на тому наполягає в своїх запереченнях представник відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст. Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно відомостей Татарбунарського РС ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.163) та копії домової книги (а.с.167-169) вбачається, що [PERSON] зареєстрований в [INFO]. В справі відсутні відомості про те, що у власності відповідача знаходиться інше нерухоме житлове майно. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Тому установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які п ідпадають під дію положень цьогоЗакону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Аналогічні правові позиції висловлені Верховним Судом України в постановах у справах №6-1644цс15 від 21.10.2015року, №6-1534цс15 від 04.11.2015року, №6-цс15 від 11.11.2015року, № 6-1249цс15 від 25.11.2015 року, які відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися судами загальної юрисдикції. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Частина 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду(частина друга статті 40 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3795-VI ( 3795-17 ) від 22.09.2011). Згідно з ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 із змінами, внесеними згідно із Законом N3795-VI (3795-17) від 22.09.2011). Вимоги про виселення зі спірного жилого приміщення Банк заявив лише до позичальника і іпотекодателя [PERSON] (а.с.172-173). Як вбачається з договору іпотеки від 15.02.2008 року (п.35.3), будинок під №15 по вул.Новоселів в м.Татарбунари Одеської області належить, в тому числі, і іпотекодавцю [PERSON] на праві приватної власності згідно Свідоцтва про право власності (22.12.19946 року), виданого на підставі рішення виконавчого комітету Татарбунарської міської ради від 22.12.1994 року №34, тобто будинок, що є предметом іпотеки, придбаний не за рахунок отриманого кредиту(а.с.121), що випливає також із змісту договору кредиту №ODТ0GA00000007 від 15.02.2008 року, відповідно до п.8.1 якого позичальнику було надано кредит на споживчі цілі (а.с.108). Тому, за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України відповідач не може бути виселений з цього будинку без надання іншого жилого приміщення, оскільки позивачем не надані відомості про інше постійне жиле приміщення, яке надається відповідачу одночасно з виселенням, тому в задоволенні позову про виселення відповідача необхідно відмовити. Верховним Судом України у подібних відносинах прийнято ряд постанов від 18 березня 2015 р. у справі № 6-39цс15; від 24 червня 2015 р. у справі № 6-447цс15, в яких сформульовано правові позиції, які відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для застосування всіма судами України, а саме: виходячи зі змісту статей 39, 40 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку»та ст.109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст.109 ЖК Української РСР). З урахуванням вищевикладеного, будинок, переданий в іпотеку, не був придбаний за кошти кредиту і тому, при виселенні відповідача та інших осіб, останні повинні бути забезпечені житлом. Це відповідає також правовій позиції ВСУ по справі №6-39 цс 15. Відомості про надання відповідачу іншого житлового приміщення у справі відсутні, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Outcome: partial