Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовом до Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області, в якому, з урахуванням наданих уточнень, просить визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], померлої 22.08.2015 року, на житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Просяне, вул. Центральна, 40. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначила, що 22 серпня 2015 року померла [PERSON], яка за життя склала заповіт відповідно до якого все своє майно заповіла позивачу [PERSON]. У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок їй було відмовлено, у звязку із відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно. Таким чином, враховуючи, що при оформленні спадщини у позивача виникли певні труднощі, вона вимушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності на житловий будинток. Ані позивач, ані її представник у судове засідання не зявилися. Через канцелярію суду представник позивача надала заяву про розгляд справи без їх участі, підтримавши уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Представник Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області у судове засідання не зявився, через канцелярію суду надала заяву відповідно до якої проти позовних вимог [PERSON] не заперечує, розгляд справи просить провести без участі представника сільської ради. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України в звязку із неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст. 59, 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Як вбачається із матеріалів справи 22 серпня 2015 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ № 513365, виданого Просянською сільською радою Нововодолазького району Харківської області 22.08.2015 року, актовий запис № 25 (а.с. 7). З матеріалів справи вбачається, що за життя [PERSON] визначив своїх спадкоємців шляхом складання заповіту. Так згідно заповіту, посвідченого 10 липня 2014 року секретарем Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області [PERSON] за реєстраційним № 65, [PERSON] все своє майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалося, а також те, що буде належати їй на день смерті та на що вона за законом буде мати право, заповіла позивачу [PERSON] (а.с. 20). Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 45675532 від 04.11.2016 року, наданої Нововодолазькою державною нотаріальною конторою в Харківській області від 04.11.2016 року за № 799/01-16, вищезазначений заповіт, на час розгляду справи у суді є чинним (а.с. 26, 27). З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити, що згідно ст. ст. 1233,1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач має право охопити заповітом права та обовязки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обвязки, які можуть йому належати у майбутньому. Як вбачається з матеріалів справи, до складу спадкового майна, на яке [PERSON] за життя мала право приватної власності входить житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Просяне, вул. Центральна (колишня Піонерська), 40. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач у встановлений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, про що державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори в Харківській області [PERSON] 09.12.2015 року заведено спадкову справу за номером у спадковому реєстрі № 58333944 (номер у нотаріуса 182) (а.с. 9, 26, 28). Інших спадкоємців, які б мали право на обовязку долю у спадщині, а також виявили бажання на отримання спадщини та звернулися з відповідною заявою до нотаріальної контори, судом не встановлено. Згідно копії довідки Виконавчого комітету Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 10.10.2016 року № 703 встановлено, що померла [PERSON] на день смерті була зареєстрована та проживала одна за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Просяне, вул. Центральна (колишня Піонерська), 40 (а.с. 8). З листа Нововодолазької державної нотаріальної контори в Харківській області від 04.11.2016 року № 799/01-16 вбачається, що в спадковій справі, заведеної після смерті [PERSON] знаходиться лише заява про прийняття спадщини від [PERSON] (а.с. 26). Із матеріалів справи судом встановлено, що згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 758 від 22.10.2016 року, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Просяне, вул. Центральна, 40, у звязку з тим, що [PERSON] не має можливості надати правовстановлюючий документ на зазначений житловий будинок (а.с. 19). З цього приводу суд вважає за необхідно зазначити, що Пункт 6 Інструкція «Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP» від 31.01.1966 року, передбачав, що не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу. Відповідно до норм законодавства, які діяли станом на 1980 рік, виникнення права власності на будинок в сільській місцевості не було пов'язано з видачею правовстановлюючого документу та його реєстрацією. Також на період будівництва житлового будинку, яке тривало у 1950 році, не потрібно було введення об'єкту до експлуатації, що підтверджено листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.1999 року № 12/5-126, в якому роз'яснюється, як потрібно реєструвати об'єкти нерухомості збудовані до 05.08.1992 року. Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданий КП «Нововодолазьке архітектурно інвентаризаційне бюро» від 22.06.2016 року, інвентаризаційна справа № 1093, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Просяне, вул. Центральна, 40 збудований у 1950 році (а.с. 13-17). Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/04-13, по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття\~постанови Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності, одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи із змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли, за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями, отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно до ч. 4\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності вказаним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди, на момент будівництва спірного будинку, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим\~наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5\~і зареєстроване в Міністерстві юстиції 18.02.2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), які передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Органи, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, визначаються відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року. У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, зокрема може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Факт належності житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: Харківська область, Нововодолазький район, с. Просяне, вул. Центральна (колишня Піонерська), 40 померлій 22.08.2015 року [PERSON] підтверджується копією довідки, виданою виконавчим комітетом Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області від 12.10.2016 року № 706 про те, що вищевказане домоволодіння відповідно до запису в погосподарській книзі сільської ради, номер обєкта по господарського обліку 0328-1 належало [PERSON] (а.с. 11), а також копіює витягу з погосподарської книги № 7 Просянської сільської ради Нововодолазького району Харківської області на 2011 2015 роки стр.177 - 178. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що в силу ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.ст. 1217, 1218 ЦК України). Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкоємця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкодавця права на спадщину. Виходячи з вищевказаного, а також з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», якою передбачено, що рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, з метою захисту порушених прав позивача, задовольняє позовні вимоги про визнання за позивачем права на спадкове майно. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved