Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Представник позивача звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що КБ «Приватбанк» уклав із [PERSON] кредитний договір 20 грудня 2007 року, згідно до якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 1800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на прийняття Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, відповідно до яких договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично лонгується на той же термін, якщо жодна зі сторін не запропонує припинення договору. Порядок та умови погашення кредиту, відсотків, комісії та відповідальність за порушення умов кредитування передбачено умовами договору від 20 грудня 2007 року. Однак відповідач не виконав своїх зобов'язань, на підставі чого заборгував банку 12354,59 грн. Враховуючи, що добровільно сплатити суму боргу відповідач не бажає, представник позивача просив стягнути суму боргу з відповідача разом із судовими витратами. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, Пархоменко М. О., у судовому засіданні повністю підтримала заявлені позовні вимоги, надавши суду пояснення аналогічні тим що викладені у позовній заяві. На задоволенні позову наполягала, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач, [PERSON], у судове засідання не з'явилась за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленою про час та місце слухання справи належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановлячи заочне рішення. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов ПАТ «КБ «Приватбанк» таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Факт укладення договору споживчого кредитування 20 грудня 2007 року між сторонами по справі підтверджується копією заяви позичальника від 20 грудня 2007 року про відкриття кредитного ліміту та довідки про умови кредитування, з яких вбачається, що КБ «Приватбанк» надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 1800 грн. з відкриттям карткового рахунку та зі сплатою відсотків за їх використання в розмірі 24 % на рік на суму залишку кредиту. При цьому позичальник також щомісячно сплачує банку комісію за розрахункове обслуговування в розмірі 2,50 % від загальної суми кредиту. Своїм підписом відповідач також підтвердив згоду на Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку, що є разом із заявою позичальника договором кредитування (а. с. 15, 16). Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж 120 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми позову (а. с. 20). За п. 9.12 Умов та правил договір діє протягом 12 місяців з часу його підписання. Якщо протягом вказаного строку не було договір припинено, то він автоматично вважається пролонгованим на такий же термін (а. с. 21). Відповідно до п. 5.4 Правил користування платіжною картою строк погашення за картковим рахунком відсотків проводиться щомісячно за минулий місяць (а. с. 22). Згідно до п. 5.5 вказаних Правил за користування кредитом банк нараховує відсотки в розмірах, встановлених у Тарифах банку, які нараховуються щомісячно (п. 5.5.2), а за п. 5.5.1 Правил за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань позичальник сплачує відсотки за підвищеною ставкою або додаткову комісію, розміри яких визначаються Тарифами банку (а. с. 23). Зміна назви юридичної особи КБ «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи та статутом ПАТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 30, 31). Відповідно до судового наказу, винесеного Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя, від 28 листопада 2008 року було стягнуто з [PERSON] на користь КБ «Приватбанк» борг за кредитним договором в розмірі 2551,49 грн. (а. с. 6). За положеннями ст. 599 ЦК України, за якими зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, та з урахуванням умов договору від 20 грудня 2007 року, суд дійшов висновку, що угода між сторонами про надання кредиту є діючою, тому повинна виконуватись згідно діючого законодавства та умов договору. За довідкою-розрахунком вбачається, що у відповідачки мається заборгованості станом на 13 лютого 2014 року за кредитним договором від 20 грудня 2007 року перед КБ «Приватбанк» у загальному розмірі 10793,26 грн. (за відрахуванням суми, стягнутої за судовим наказом від 28 листопада 2008 року, в розмірі 2551,49 грн.), з яких заборгованість по кредиту - 1800 грн., заборгованість по відсоткам - 7629,59 грн., борг по комісії - 2925 грн., штраф фіксований - 500 грн., штраф відсотковий - 490,16 грн. (а. с. 7-13). Факт наявності заборгованості у позичальника у вказаному вище розмірі підтверджується умовами договору кредитування від 20 серпня 2007 року, за яким передбачено порядок сплати наданого кредиту, відсотків за його використання, комісії, а також встановлена відповідальність за порушення умов договору. Згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Однак умовами договору від 20 грудня 2007 року закріплена подвійна цивільна відповідальність позичальника одного виду за одне й те саме правопорушення (п. 8.6 Умов). Суд натомість зауважує, що згідно положень ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. На підставі переліченого суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог банку в частині стягнення з відповідача фіксованої суми штрафу в розмірі 500 грн. за кредитним договором, оскільки поняття фіксованого штрафу, що закріплене в Умовах надання споживчого кредиту, не відповідає поняттю штрафу, закріпленому в нормах цивільного законодавства, та є подвійною цивільною відповідальністю одного виду за одне й те саме правопорушення. За ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК України, за ст. 253 якого перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі за текстом - Закон) кошти, які надані кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. Таким чином суд встановив, що договір кредитування від 20 грудня 2007 року, укладений між сторонами по справі, є споживчим кредитуванням, що безпосередньо зазначено у його умовах. Відповідно до п. 7 ст. 11 Закону, яка містить перелік прав споживача в разі придбання ним продукції у кредит, вказано, що кредитодавцю заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. В п. 31 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наголошено, що за п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було надано правовий висновок, на підставі якого відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Таким чином суд робить висновок, що згідно до кредитного договору від 20 грудня 2007 року відповідач повинен був погашати борг по кредиту, відсоткам, комісії та іншим платежам щомісячно, що однак ним не було дотримано. Тому право зі зверненням до суду до відповідача в представників банку виникло з моменту ненадходження чергового платежу від позичальника у момент, коли відповідач повинен був здійснити черговий платіж, тому з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами, що стосується окремо кожної суми платежу, який повинен був внести на картковий рахунок відповідач. На підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Суд дійшов того, що після винесення судового наказу Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя від 28 листопада 2008 року було перервано перебіг позовної давності щодо вимог позивача до відповідача по зобов'язанням, що виникли з умов кредитного договору від 20 грудня 2007 року. З переліченого виходить, що починаючи з 28 листопада 2008 року слід обраховувати за вказаним позовом заново перебіг строку позовної давності, тому трирічний строк позовної давності для заявлених вимог внаслідок цього закінчувався б у листопаді 2011 року. Натомість в судовому засіданні було встановлено відсутність доказів переривання зазначеного строку позовної давності за період з листопада 2008 року по листопад 2011 року. Оскільки представники позивача звернулись до суду із позовом до відповідача в лютому 2014 року, то заявлені вимоги підлягають задоволенню в межах позовної давності, яка дорівнює трирічний період часу, починаючи з лютого 2011 року по момент звернення до суду із зазначеним позовом. Таким чином оскільки кредитний договір від 20 грудня 2007 року є чинним, за ним проводяться нарахування відсотків та інших платежів, то вимоги банку підлягають задоволенню частково в межах визначеного судом строку позовної давності окремо щодо кожного чергового платежу, який повинен був внести відповідач. Згідно до наданого представниками банку розрахунку вбачається, що за період з лютого 2011 року по лютий 2014 року заборгованість [PERSON] перед позивачем за кредитним договором від 20 грудня 2007 року становить: по наданій кредитній лінії - відсутня (1800 - 1800 = 0), по відсоткам за користування кредитом - 3978,60 грн. (7629,59 - 3650,99 = 3978,60), по комісії - 468 грн. (2925 - 2457 = 468), по відсотковому штрафу - 222,33 грн. ((3978,60 + 468) х 0,05 = 222,33), тому загальна сума заборгованості дорівнює - 4668,93 грн. (3978,60 + 468 + 222,33 = 4668,93). З урахуванням переліченого, незважаючи на існування невиконаного зобов'язання у відповідача перед банком за договором від 20 грудня 2007 року, суд вважає необхідним задовольнити вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» частково в розмірі 4668,93 грн., тобто в межах строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог. Відповідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони, відповідно до частки задоволених вимог, понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Згідно копії платіжного доручення представниками банку було сплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн. за подання до суду вказаного позову, на підставі чого на користь банку з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial