Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом і просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 03 квітня 2018 року [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за № 3-161 Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Вірнік І.Є. (номер бланку ННА № 841810), на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Також просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 03 квітня 2018 року [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за № 3-162 Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, державний нотаріус Вірнік І.Є. (номер бланку ННА № 841811) на 1/4 частину земельної ділянки № 15 , площею 0,16 га, кадастровий номер 3223384601:01:005:0016, що розташована по [ADDRESS] . Судові витрати просить стягнути із відповідача. Посилається на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно. На день смерті батька позивачу було 65 років, тобто він мав право на обов`язкову частку у спадщині. За життя [PERSON] склав два заповіти: перший заповіт, посвідчений 16 вересня 2015 року секретарем виконавчого комітету Малокаратульської, відповідно до якого він заповідав [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в с.Мала Каратуль Переяслав-Хмельницького району Київської області; другий заповіт, посвідчений 06 жовтня 2015 року секретарем виконавчого комітету Малокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, відповідно до якого він заповідав 2/3 частини квартири [ADDRESS] [PERSON] , автомобіль «Жигулі 2101», 1974 року випуску, - [PERSON] . Спадкоємці за заповітом ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. 27 липня 2017 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину як спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині. 21 листопада 2017 року [PERSON] подала заяву про відкликання заяви про прийняття спадщини. 25 січня 2018 року нотаріусом на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частини квартири, на ім`я [PERSON] - на вищезазначений автомобіль. Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину на ім`я [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Враховуючи, що [PERSON] відмовилася від своєї частки у спадщині, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , став об`єктом спадкування за законом. Крім того, померлому [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка, на якій розташований вищезазначений будинок. 03 квітня 2018 року на ім`я відповідача [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані [ADDRESS] , та на 1/4 земельної ділянки, що розташована за цією ж адресою. Зазначає про створення штучних обставин для обмеження позивача у реалізації його прав, як спадкоємця, зокрема: [PERSON] , відмовившись від прийняття спадщини за заповітом, не скористалася своїм правом відмови від спадщини на користь інших спадкоємців за заповітом. Висновки про вартість майна, які стали основою для визначення ціни спадкового майна та його наступного розподілу, є нікчемними для вирішення питання про спадкування, оскільки вони були подані особою ( [PERSON] ), яка не була стороною спадкових правовідносин. При оформленні оспорюваних свідоцтв про право на спадщину державний нотаріус Вірнік І.Є. діяла не у межах своїх повноважень та не у спосіб, визначений законом. Вважає, що при видачі вищезазначених свідоцтв було порушені права позивача, який має право на обов`язкову частку у спадщині після померлого [PERSON] . Ухвалою від 10 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справ в порядку загального позовного провадження (а.с.34). 14 грудня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позов (а.с.75-83), відповідно до якого він просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що суперечать положенням чинного законодавства України. Вважає, що він не порушував та не оспорював суб`єктивних прав, свобод чи інтересів позивача, тому не розуміє, чому [PERSON] визначив його, як відповідача по даному позову. Він визнає за позивачем право на спадкування майна померлого [PERSON] . Реалізуючи свої законні права, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та із заявою про видачу оспорюваних свідоцтв, що не є порушенням прав позивача. Обставини, встановлені судовим рішенням по справі № 755/2713/19, не потребують доказування, що ігнорується позивачем, зокрема: розподіляючи частки спадкоємців, нотаріус вийшла за межі своїх повноважень, порушила права [PERSON] на його обов`язкову частку у складі всієї спадкової маси, що включає і спірну квартиру, не з`ясувавши, чи не будуть порушені його права таким поділом. Надання у позовній заяві оцінки діям [PERSON] , яка не є стороною по даному позову і яка має законне право на відмову від прийняття спадщини, не стосується спірних правовідносин та суті позову. Вважає, що не стосується суті позову та відповідача і оцінювання висновків про вартість спадкового майна. Висловлюючи сумніви з приводу дійсності даних оцінок, позивач не наполягає на перерахунку вартості спадкового майна, не ставить під сумнів вартість спадкового майна, не заявляє клопотання про призначення експертизи. Позивач у позовній заяві наголошує на порушенні нотаріусом його прав, хоча відповідачем зазначає саме [PERSON] , а не нотаріуса. З приводу судових витрат, зазначає, що позивач мав можливість суттєво зменшити судові витрати по даній справі, об`єднавши позовні вимоги за даним позовом та по справі № 755/2713/19 в одне провадження. Крім того, позивачем не деталізовано види судових витрат та їх розміри, не надано доказів на їх здійснення. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. 26 січня 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповіль на відзив (а.с.97-98), в якій він просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на те, що обставини, про які зазначено у відзиві, та які, на думку відповідача вказують на необгрунтованість позову, досліджувалися судом апеляційної інстанції по справі № 755/2713/19. Постанова Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року набрала законної сили, ніким не оскаржувалася. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, то позивачем у позовній заяві зроблений попередній розрахунок судових витрат, що не обмежує позивача у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. 28 січня 2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив (а.с.111-114), відповідно до якого він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що у відповіді на відзив позивач не викладає своїх пояснень, міркувань і аргументів щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотивів їх визнання чи відхилення. Посилання представника позивача на наявність судового рішення по справі № 755/2713/19 не спростовує обгрунтувань відповідача, а лише підтверджує його позицію стосовно того, що [PERSON] не порушував будь-яких прав позивача, позовна заява подана не до тієї особи, яка повинна відповідати за даним позовом. Що стосується судових витрат на професійну правничу допомогу, то позивачем не надано копії договору про надання правничої допомоги та детального опису наданих адвокатом послуг та здійснених ним витрат. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Зазначив, що отримання оспорюваних свідоцтв порушує права позивача, який бажає скористатися своїм правом і отримати право на обов`язкову частку у спадщині за рахунок всього спадкового майна і можливого його розподілу таким чином, щоб йому дісталося або ціла квартира в м. Києві, або будинок і земельна ділянка. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов не визнає, заперечує проти його задоволення з підстав, вказаних у відзиві на позов. Представник третьої особи 16-ої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та прийняття рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Судом встановлено наступне. Згідно копії паспорта № [NUMBER] позивач народився [INFO] (а.с.19). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 13 лютого 2019 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.22). Як вбачається із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 23 червня 2017 року Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, [INFO] в с.Мала Каратуль Переяслав-Хмельницького району Київської області помер [PERSON] (а.с.18). За життя [PERSON] склав заповіт, посвідчений 16 вересня 2015 року секретарем виконавчого комітету Малокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (реєстровий номер 18), відповідно до якого він заповідав [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в с.Мала Каратуль Переяслав-Хмельницького району Київської області (а.с.151). Крім того, відповідно до заповіту, посвідченого 06 жовтня 2015 року секретарем виконавчого комітету Малокаратульської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області (реєстровий номер 23), [PERSON] заповідав [PERSON] 2/3 частини квартири [ADDRESS] , [PERSON] - автомобіль «Жигулі 2101», 1974 року випуску (а.с.150). До Шістнадцятої державної нотаріальної контори м.Києва із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] звернулися [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.146-148). 27 липня 2017 року до Шістнадцятої державної нотаріальної контори м.Києва звернувся і позивач [PERSON] із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON] , як особі, яка має право на обов`язкову частку у спадщині (а.с.187). 21 листопада 2017 року [PERSON] подала до нотаріальної контори заяву про відкликання своєї заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та про відмову від спадщини (а.с.193). На 25 січня 2018 року позивач викликався до нотаріальної контори з питань видачі свідоцтв про право на спадщину. Представник позивача зазначив, що його довіритель не з`явився до нотаріуса в даний строк. 25 січня2018 року було видано свідоцтва про право на спадщину на 3/4 частини квартири в м. Києві та на автомобіль. Постановою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року (а.с.23-28) було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Шістнадцята київська державна нотаріальна контора про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Зокрема, даною постановою було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане [PERSON] , в порядку спадкування після померлого [PERSON] , на 2/3 частини квартири [ADDRESS] . Крім того, судом було встановлено, що договору про розподіл часток та зміни їх розміру між спадкоємцями не укладено. 03 квітня 2018 року державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є. на ім`я відповідача було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,16 га, кадастровий номер 3223384601:01:005:0016, що розташована по [ADDRESS] , (а.с.16). Також 03 квітня 2018 року державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Вірнік І.Є. на ім`я відповідача було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] (а.с.17). З копії пенсійного посвідчення серії [NUMBER] , вбачається, що [PERSON] є пенсіонером за віком із 31 липня 2012 року довічно (а.с.21). Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин Згідно ч.2 ст.1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Положеннями частини першої та третьої статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до частин першої та другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст.1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Відповідно до ст. 1278 цього Кодексу, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається із матеріалів справи на підставі сукупності досліджених доказів, після смерті [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, на частину якого ним були складені два заповіти. Оскільки один із спадкоємців за заповітом [PERSON] відкликала свою заяву про прийняття спадщини та подала заяву про відмову від спадщини, майно, зазначене в заповіті на її ім`я, спадкується за законом. Враховуючи вище зазначенене, за заповітом після смерті [PERSON] спадкувалося наступне майно: автомобіль Жигулі та 2/3 частки квартири в [ADDRESS] , за законом - житловий будинок та земельна ділянка в [ADDRESS] . Спадкоємцями померлого за заповітом є: на автомобіль - відповідач, на 2/3 частки квартири - [PERSON] . Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є позивач та відповідач як діти спадкодавця. При чому, позивач є особою, яка має право на обов`язкову частку у спадщині. Позивач, відповідач та спадкоємець за заповітом [PERSON] від спадщини не відмовлялися, розмір частки у спадщині не змінювали. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки квартири, видане на ім`я [PERSON] , визнано недійсним за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу ч. 1 ст. 4 цього Кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч. 1 ст. 13 цього Кодексу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, звертаючись до суду із даним позовом, позивач повинен довести, що видача свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/4 частку спадкового майна у виді будинку та земельної ділянки в [ADDRESS] на ім`я відповідача порушує його права чи інтереси як спадкоємця за законом та спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Як вже зазначалося, обгрунтовуючи позов в судовому засіданні, представник позивача зазначив, що його довіритель бажає скористатися своїм правом і отримати право на обов`язкову частку у спадщині за рахунок всього спадкового майна і можливого його розподілу таким чином, щоб йому дісталося або ціла квартира в м. Києві, або весь будинок і земельна ділянка в [ADDRESS], і видача оспорюваних свідоцтв порушує таке його право. Однак, іншими спадкоємцями такого майна (квартири та будинку із земельною ділянкою) є різні особи. Тому можливість отримання позивачем в порядку спадкування права на весь будинок та земельну ділянку в [ADDRESS] або на всю спадкову частку квартири в м. Києві було можливо не у порядку зміни розміру частки когось із спадкоємців, а шляхом відмови від спадщини або спадкоємця за заповітом на всю спадкову частку квартири, або спадкоємця за законом (відповідача) на його частку в будинку та земельній ділянці. Разом з тим, як вже було зазначено, жоден із спадкоємців, крім спадкоємця за заповітом на будинок, у встановлений порядок і строк не відмовилися від своєї частки у спадщині. Отже, на момент звернення до суду із даним позовом позивач мав право на обов`язкову частку у спадковому майні у виді 2/3 часток квартири в м. Києві та автомобіля, а також як спадкоємець за законом на 1/2 частку спадкового майна у виді земельної ділянки та будинку в [ADDRESS]. Відповідач, як спадкоємець за законом першої черги, отримав свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку земельної ділянки та 1/4 частку будинку в [ADDRESS], частки ним в натурі не виділені, тому підстав вважати, що це порушує право позивача на отримання свідоцтв на належну йому 1/2 частку земельної ділянки та 1/2 частку будинку в [ADDRESS] немає. При цьому суд не бере до уваги доводи позивача щодо існування ідентичних підстав визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки квартири в м. Києві, виданого на ім`я [PERSON] , яке судом вже визнано недійсним, та визнання недійсним оспорюваних в даній справі свідоцтв, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частки квартири в м. Києві (всю частку квартири, яка входила у спадкову масу) повністю позбавляло позивача права на отримання його частки у цьому майні як особи, яка мала право на обов`язкову частку у спадщині, тоді як отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку спадкового майна у виді будинку та земельної ділянки, яка не виділена в натурі, ніяким чином не порушує право позивача на отримання свідоцтв на належну йому 1/2 частку цього ж майна. Верховним Судом у постанові від 16 жовтня 2020 року (справа № 910/12787/17), зазначено, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18 також зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено порушення його прав чи інтересів отримання відповідачем свідоцтв про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна у виді земельної ділянки та будинку в [ADDRESS], а тому у задоволенні позову слід відмовити. Зважаючи на вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218,1223, 1235, 1236, 1241, 1245, 1261, 1267, 1268, 1270, 1301 ЦК України,

Outcome: dismissed