Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

Представник позивача - [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області, Виконавчий орган Новгородської селищної ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі- продажу квартири від 01.04.2003 року вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою, крім її сина [PERSON], який періодично там проживає, також зареєстровані колишня дружина [PERSON] та їх спільна дитина - малолітній син [PERSON] У зв'язку з розірванням шлюбу та проведенням активної фази АТО в липні 2015 року відповідач разом з сином виїхала на постійне проживання в м.Єкатеринбург Російської області, де зареєструвала новий шлюб і прийняла громадянство. [PERSON] самій приходиться нести всі затрати по утриманню квартири, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її квартирі. Вважає, що відповідача [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надавши письмову заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, заявлені вимоги підтримують повністю, наполягають на їх задоволенні. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї малолітньої дитини в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Представник третьої особи - Виконавчого органу Новгородської селищної ради м.Торецьк Донецької області в судове засідання не з'явився. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Військово - цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що малолітня дитина - не набув повної цивільної дієздатності, тому вважають недоцільним визнавати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно копії паспорта громадянина України, оглянутої в судовому засіданні відповідач по справі [PERSON] народилася [INFO] року, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Відповідно до рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 15.07.2016, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.13). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] є її колишньою невісткою, а малолітній [PERSON] її онуком. Згідно договору купівлі - продажу від 01.04.2003 року позивачу по справі [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.14). Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач по справі [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5). Відповідно до довідки про склад сім`ї №3184 від 05.10.2018, наданої Філією «Технобуд Н» Приватного підприємства «Техноком Н» вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована відповідач - [PERSON] та її малолітній син [PERSON].(а.с.16). 08.06.2018 [PERSON] заключила брак с [PERSON] в отделе записи актов гражданського состояния Орджоникидзевского района города Екатеринбурга Свердловской области, запись акта о заключении брака №729 (російською мовою). Відповідно до копії паспорта громадянина Російської Федерації відповідач по справі [PERSON] є громадянином Російської Федерації, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про реєстрацію за місцем проживання № 6489 від 21.07.2008 за формою №8 [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], тобто за адресою матері, відповідача по справі. З огляду на це, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Саме такою правовою позицією керувався Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-158цс14, яка відповідно до приписів ч. 4 ст. 263 ЦПК України, яка враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] та її малолітній син [PERSON] з липня 2015 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживають, що підтверджується актом від 08.10.2018 депутата Новгородської селищної ради Донецької області (а.с.17). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі [PERSON], будучи власником квартири, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки вона не є членом її сім'ї та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з нею спільне господарство. Що стосується малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Беручи до уваги той факт, що [PERSON],[INFO] не досяг 14 років, за місцем реєстрації в квартирі не проживає більше року, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірною квартирою, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання його таким, що втратив право на користування вищезазначеним житлом. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за малолітнім [PERSON],[INFO] право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS], визнаючи його мати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 статті 29 ЦК. Правила частини 2 статті 17 ЦК УРСР передбачали, що місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК, який регулює спірні відносини з 1 січня 2004 року, також місцем проживання фізичної особи, від десяти до чотирнадцяти років, визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. У зв'язку з тим, що позивач, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved