Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Представник Комунального\~некомерційного підприємства\~Харківської обласної\~ради «Обласна\~клінічна психіатрична\~лікарня №\~3»\~звернувся до\~Московського районного\~суду м.\~Харкова із\~заявою про\~продовження примусової\~госпіталізації стосовно\~ [PERSON] на підставі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Заява обґрунтована тим, що 05 грудня 2017 року о 19 годині 05 хвилин до КПН ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня №3» була госпіталізована [PERSON] на підставі відомостей, про її поведінку, які надійшли від начальника управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради Ажель Л.А. та територіального центрального відділу соціальної допомоги на дому [PERSON] . На підставі цих відомостей [PERSON] була оглянута комісією лікарів-психіатрів КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», яка дійшла висновку, що [PERSON] \~страждає на\~тяжкий психічний\~розлад у\~формі глибокої\~розумової відсталості,\~внаслідок чого\~не здатна\~самостійно задовольняти\~свої основні\~життєві потреби\~на рівні,\~що забезпечує\~її життєдіяльність,\~а саме:\~відсутність мовлення,\~самостійно не\~пересувається,\~різке зниження\~інтелекту,\~апродуктивність контакту,\~не осмислює\~звернення,\~відсутні навички\~самообслуговування,\~акритична.Рішенням Московського районного суду м. Харкова, ухваленим 18 червня 2020 року, було продовжено застосування примусової госпіталізації в умовах психіатричного стаціонару Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» у відношенні [PERSON] , [INFO] . 10.06.2021 [PERSON] була оглянута комісією лікарів-психіатрів КНП ХОР «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня №3» у складі: заступника генерального директора з медичної частини, лікаря вищої категорії Черкасової А.О., завідуючої відділенням № 25 Логвиненка Л., лікаря відділення № 25 Юрченко О., яка прийшла до висновку, що [PERSON] страждає на важкий психічний розлад у формі глибокої розумової відсталості, в результаті чого не здатна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність, а саме: відсутність мовлення, самостійно не пересувається, різке зниження інтелекту, апродуктивність контакту, не осмислює звернення, відсутні навички самообслуговування, акритична та потребує продовження примусової госпіталізації в психіатричний стаціонар згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу». У судовому засіданні представник заявника - лікар-психіатр Юрченко О.М. пояснила, що [PERSON] є інвалідом першої групи безстроково, навколишнє оточення оцінити не може, її мовлення не розвинуте, їжу приймає з рук медперсоналу, самостійно виконувати гігієнічні процедури не може, самостійно не пересувається, потребує стороннього догляду і контролю прийому препаратів, мають місце грубі інтелектуально-мнестичні порушення, що доходять до глибокої розумової відсталості, за своїм психічним станом потребує сторонньої допомоги, а тому [PERSON] потребує продовження примусової госпіталізації в психіатричний стаціонар, як безпорадна. Особа, стосовно якої вирішується питання про примусову госпіталізацію до психіатричного стаціонару, [PERSON] \~за станом\~здоров`я своє\~ставлення до\~заяви не\~висловила.\~ Прокурор у судовому засіданні заяву Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» підтримав та просив її задовольнити. Представник особи, стосовно якої розглядається заява - адвокат Юденкова А.В. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає заяву Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до запису лікаря приймального відділення 05.12.2017 о 19-05 годині [PERSON] була доставлена у КНП ХОР ОКПЛ №3 у супроводі соціального працівника [PERSON] та начальника Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради [PERSON] з попереднім діагнозом глибока розумова відсталість (а.с. 9). Із запису лікаря приймального відділення від 05.12.2017 вбачається, що [PERSON] госпіталізується, в зв`язку з безпорадністю, страждає олігофренією з дитинства, навколишню обстановку оцінити не може, мовлення нерозбірливе, реакції примітивні, елементарні інструкції не виконує, мають місце\~грубі інтелектуально-мнестичні\~порушення (а.с.\~9). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18.06.2020 у справі №643/9412/20 продовжено у відношенні [PERSON] примусову госпіталізацію в умовах психіатричного стаціонару Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» (а.с.11). Відповідно до акту психіатричного огляду від 10 червня 2021 року [PERSON] страждає на важкий психічний розлад у формі глибокої розумової відсталості, в результаті чого не здатна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність, а саме: відсутність мовлення, самостійно не пересувається, різке зниження інтелекту, апродуктивність контакту, не осмислює звернення, відсутні навички самообслуговування, акритична, внаслідок чого потребує продовження примусової госпіталізації в психіатричний стаціонар згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» (а.с.6-8). Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Підпунктом «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб, серед іншого, для законного затримання психічнохворих, відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (п. 79, 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07). У параграфі 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи наявність психічного розладу, - вимагає об`єктивної медичної експертизи. З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до ст. 14 16 Закону України «Про психіатричну допомогу» рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом. Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» закріплено презумпцію психічного здоров`я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Презумпція психічного здоров`я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допоки не буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом. Відповідно до ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу» перебування особи в закладі з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з часу госпіталізації з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник закладу з надання психіатричної допомоги повинен направити до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в закладі з надання психіатричної допомоги проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» тяжкий психічний розлад розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Згідно з ч. 2 5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. У заяві про продовження примусової госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку зазначено, що у [PERSON] наявний тяжкий психічний розлад, в результаті чого вона не здатна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність, а тому потребує продовження примусової госпіталізації в психіатричний стаціонар згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», як безпорадна. Оскільки хвора не здатна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність, є безпорадною внаслідок наявного в неї тяжкого психічного розладу у формі глибокої розумової відсталості, їй рекомендовано продовжити примусову госпіталізацію в психіатричний стаціонар згідно із ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу». Отже, зважаючи на досліджені судом обставини справи, а саме те, що хвора не здатна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, що забезпечує її життєдіяльність, є безпорадною, є інвалідом І групи з дитинства безстроково, пояснень інших учасників, суд доходить остаточного висновку, що наявні обов`язкові з огляду на вимоги ст.14 Закону України «Про психіатричну допомогу» підстави для ухвалення рішення про надання особі психіатричної допомоги без її усвідомленої згоди, продовження такої госпіталізації є доцільною та відповідає її інтересам, тому заяву представника Комунального некомерційного підприємства Харківської обласної ради «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» слід задовольнити. Судові витрати розподілу не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved