Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» 28.11.2016 року, звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. 06.11.2017 року [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод про визнання недійсним кредитного договору, договору купівлі продажу, додаткової угоди та договору поруки. 26.10.2018 року справу передано на розгляд суді Козлової Н.Ю . У позові зазначено, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 18.10.2007 року уклали кредитний договір DNABA000000034, відповідно до якого позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 15717,69 Доларів США на термін до 17.10.2014 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за Договором DNABA000000034 між ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] було укладено договір поруки. У зв`язку із порушенням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору станом на 14.11.2016 року він має заборгованість перед позивачем у розмірі - 10464,30 Доларів США, яка складається з наступного: 4779.62 Доларів США - заборгованість за кредитом; 1011,03 Доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4673,65 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Позивач, користуючись своїм правом кредитодавця, на свій розсуд вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом, просить суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості у розмірі 4779,62 Доларів США, а також судові витрати, які були ними понесені у зв`язку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору в розмірі 1837,52 грн. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» про визнання недійсним кредитного договору, договору купівлі продажу, додаткової угоди та договору поруки. Позовні вимоги мотивують тим, що ситуація, яка склалась, а саме неможливість сплати кредиту та відсотків по ньому стала наслідком форс мажорних обставин (різке зростання курсу Доларів США). З метою виходу з кризової ситуації, виконуючи умови договору [PERSON] 10.09.2012 року запропонував відповідачу продати транспортний засіб, на придбання якого отримувались кредитні кошти, та на виручені від його продажу грошові кошти погасити заборгованість, та надав відповідне доручення представнику банку. Впродовж року транспортний засіб знаходився на автостоянці, однак реалізований не був. Таким чином, АТ КБ «Приватбанк» порушив умови зазначеного договору. Крім того, під час укладання додаткової угоди та договору поруки від 19.08.2013 року, позивач та його колишня дружна [PERSON] не розуміли його умови, а лише формально підписали запропоновані документи, що є підставою для визнання зазначених угод недійсними. Аналогічні обставини викладені у заперечення на позов ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.06.2017 року. Також, відповідачами надано письмову заяву від 12.06.2017 року про застосування строку позовної давності. У судове засідання представник ПАТ КБ «Приватбанк» не з`явився, просив про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, були повідомлені про розгляд справи, у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що справа знаходиться на розгляду суду тривалий час, суд розцінює їх неявку в судове засідання, як зловживання процесуальними правами та намагання затягнути розгляд справи. Представник ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності відповідачів. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 18.10.2007 року уклали кредитний договір DNABA000000034, відповідно до якого позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 15717,69 Доларів США на термін до 17.10.2014 року, а [PERSON] зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а сам видав [PERSON] кредитні кошти. В порушення умов кредитного Договору а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, [PERSON] свої зобов`язання не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. У зв`язку із порушенням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору станом на 14.11.2016 року він має заборгованість перед позивачем у розмірі - 10464,30 Доларів США, яка складається з наступного: 4779.62 Доларів США - заборгованість за кредитом; 1011,03 Доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 4673,65 Доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Позивач, користуючись своїм правом кредитодавця, на свій розсуд вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом, просить суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості у розмірі 4779,62 Доларів США, а також судові витрати, які були ними понесені у зв`язку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору в розмірі 1837,52 грн. 19.08.2013 року в забезпечення виконання зобов`язання за Договором DNABA000000034 між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено Договір поруки. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Таким чином, зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені ПАТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги законні, обґрунтовані, тому підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом стягнення з відповідачів у солідарному порядку, заборгованості за кредитним договором DNABA000000034 від 18.10.2007 року у розмірі 4779,62 дол. США, що за курсом НБУ від 14.11.2016 року складає 122501 (сто двадцять дві тисячі п`ятсот одна) гривня 66 коп. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню понесені позивачем, судові витрати на оплату судового збору. Щодо вимог за зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору, договору купівлі продажу, додаткової угоди та договору поруки суд вважає за необхідне зазначити наступне. Сторони погодили положення кредитного договору DNABA000000034 від 18.10.2007 та Додаткової угоди до нього від 19.08.2013 року в тих межах, які сторони бажали викласти у самому договорі. При цьому, цивільним законодавством передбачено, що норми договору, не можуть звужувати права сторони договору, передбачені нормами законодавства, в тому числі й нормами про припинення та зміну договору. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору DNABA000000034 від 18.10.2007 та Додаткової угоди до нього від 19.08.2013 року. У договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору та інш. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, позичальник отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав кредитний договір та додаткову угоду. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На момент укладення кредитного договору, договору купівлі-продажу автомобіля, додаткової угоди до кредитного договору та договору поруки сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зокрема надання кредиту Позичальнику, придбання автомобіля, укладання договору поруки, та внесення змін до кредитного договору, а отже вказані договори укладено з дотриманням положень законодавства. Крім того, ЦК України встановлено принцип свободи договору (ст.ст.6, 627 ЦК України), відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так само вільно діяв і позичальник при укладенні кредитного договору, обираючи валюту кредитування. Щодо строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 22.09.2016 року. Відповідач здійснив останню сплату відсотків за договором 22.08.2014 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 23.11.2016 року - до спливу строку позовної давності. Щодо договору поруки. Згідно ст. ст. 553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, відсотків, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Пунктом 16 Договору поруки передбачено, що предметом цього договору є надання поруки Поручителем перед Кредитором за виконання Боржником зобов`язань за кредитним договором DNABA000000034 від 18.10.2007 року та Додаткової угоди до кредитного договору. Щодо кредитування у іноземній валюті. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19лютого 1993 року №15-93«Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Відповідна правова позиція висловлена Великою палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц. Зважаючи на викладене у задоволенні зустрічного позову суд вважає за необхідне відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved