Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON], повноваження якої підтверджуються договором № 44/2018 від 29.11.2018 року та ордером серія ЧК № 68513 від 17.01.2019 року, звернулася до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з даним цивільним позовом у якому просить визнати за позивачем [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після смерті її матері [PERSON], померлої [INFO], право власності на земельну ділянку розміром 1,9248 га, кадастровий номер [NUMBER]. Дана позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку розміром 1,9248 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Карашинської (колишньої - Кошмаківської) сільської ради. Вказана земельна ділянка на підставі державного акта на право приватної власності на землю [NUMBER] належала матері [PERSON] - [PERSON], яка померла [INFO]. Мати позивача успадкувала після смерті її матері вказану земельну ділянку, але не оформила своїх спадкових прав. Померла [PERSON] залишила заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачу, яка спадщину після смерті матері прийняла, шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу. Однак отримати свідоцтво про право на спадщину на вказану земельну ділянку позивач не може, оскільки втрачено оригінал правовстановлюючого документу на неї. Водночас, факт належності померлій [PERSON] земельної ділянки розміром 1,9248 га, кадастровий номер [NUMBER], підтверджується даними Державного земельного кадастру. Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у підготовче засідання не з'явилися. Представник позивача [PERSON], надала до канцелярії суду заяву про підтримання позовних вимог, неможливість з'явитися у засідання, просила розглянути справу за відсутності сторони позивача. Крім того, судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову, просила з відповідача не стягувати. Відповідач надіслав до суду письмову заяву про визнання позовних вимог та проведення розгляду даної справи за відсутності представника органу місцевого самоврядування. Завідувач Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Гончаренко\~Ю.І. просила розгляд даної справи проводити без участі їх представника. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у засідання не з'явився. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження, в порядку, встановленому ст. 207 ЦПК України. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого повторно 02.03.2018 року Корсунь-Шевченківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. [PERSON] за життя, відповідно до копії державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого 31.03.2001 року на підставі рішення виконкому Кошмаківської сільської ради народних депутатів № 8 від 20.03.2001 року, належала земельна ділянка площею 1,9248 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована на території Кошмаківської сільської ради. Згідно українсько-російського і російсько-українського «Словника власних імен людей» ім'я «Ірина» та «Ярина» це синонімічний ряд. Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України суд вважає загальновідомим той факт, що Кошмаківська сільська радаКорсунь-Шевченківського району Черкаської областіпісля об'єднання територіальних громад увійшла до складу Карашинської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Згідно довідки відділу у Корсунь-Шевченківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області № 12-36 від 26.12.2018 року кадастровий номер [NUMBER] земельної ділянки площею 1,9248 га переведено в статус архівного та присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Право власності [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] площею 1,9248 га також підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-7107844722018 від 26.12.2018 року. Згідно змісту довідки відділу у Корсунь-Шевченківському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області № 1024/0/196-18 від 30.11.2018 року вартість однієї земельної частки (паю) середнім розміром 2,05 умовних кадастрових гектари станом на 01.01.2018 року становить 97 102 грн. 75 коп. Відповідно до копії заповіту [PERSON], посвідченого 11.03.1988 року секретарем Кошмаківської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за № 10, померла заповідала належний їй жилий будинок з обслуговуючими спорудами внукові [PERSON]. Решта належного їй майна залишилася не заповіданою. [PERSON] була спадкоємцем першої черги за законом майна [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] від 13.03.1951 року; свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого Кошмаківською сільською радою 16.02.1969 року; та прийняла спадщину після смерті матері шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Карашинської сільської ради № 363 від 16.12.2018 року. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 28.01.2010 року Кошмаківською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Відповідно до копії заповіту [PERSON], посвідченого 23.10.2009 року секретарем виконавчого комітету Кошмаківської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, зареєстрованого в реєстрі за № 33, померла заповідала належне їй на день смерті майно [PERSON]. Позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON], що підтверджується довідкою завідувача Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Гончаренко Ю.І. № 1078/01-16 від 20.11.2018 року, за змістом якої вказаним нотаріусом заведено спадкову справу № 352/2010 від 23.07.2010 року, а крім позивача заяви на прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніхто не подавав. Разом з тим зазначено, що після смерті [PERSON] в нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 723/2000 від 13.10.2000 року. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] 13.10.2000 року отримав онук [PERSON]. Державним нотаріусом Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Митрофановою А.С. позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.05.2011 року на земельну ділянку розміром 1,8578 га, що належала [PERSON] на підставі державного акта про право приватної власності на землю серії ЧР № 9-14-21. Водночас, постановою завідувача Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Гончаренко Ю.І. від 20.11.2018 року [PERSON]. відмовлено, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 1,9248 га, оскільки відсутній оригінал документу, що підтверджує право власності на неї, про що позивачем розміщено оголошення у газеті «Надросся» від 05.07.2018 року № 27. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно. Водночас правовідносини щодо спадкування майна, що входить до складу спадщини [PERSON] регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР) та Земельного кодексу УРСР (далі - ЗК УРСР), а щодо спадкування майна [PERSON] - норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Земельного кодексу України (далі - ЗК України), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Відповідно до змісту п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі відкриття спадщини, cтрок на прийняття якої закінчився до 01.01.2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до змісту ст.ст. 524-526 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно змісту ст.ст. 527, 529 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до положень ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ч. 10 ст. 5 ЗК УРСР у редакції станом на час відкриття спадщини [PERSON] право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо успадкування майна, та статутом відповідного колективного підприємства. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом майна [PERSON], та прийняла спадщину після її смерті шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України, крім іншого, спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом її відкриття є день смерті особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно змісту п.п. 4.15, 4.20 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, зокрема земельна ділянка, видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку та витягу з Державного земельного кадастру, у тому числі шляхом безпосереднього доступу до нього. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Таким чином, якщо суть вимоги пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що відповідачем, визнано позовні вимоги, у суду відсутні сумніви про те, що померлій [INFO] [PERSON] за життя на підставі державного акта на право приватної власності на землю [NUMBER] належала земельна ділянка розміром 1,9248 га, яка увійшла до складу її спадщини, та яку, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, успадкувала після неї її дочка [PERSON], а позивач має право на спадкування вказаної земельної ділянки за заповітом, та прийняла спадщину, що свідчить про наявність підстав для визнання за нею права власності на вказану земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції предстаника позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за позивачем, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача. Крім вказаного, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову відповідно до квитанції ТВБВ 10023/201 «Ощадбанк» від 17.01.2019 року № 55, що становить 485 (чотириста вісімдесят п'ять) грн. 50 коп., підлягають поверненню їй з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved