Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] (діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON]), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Служба в справах дітей Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, про визнання дій щодо реєстрації у предметі іпотеки третіх осіб неправомірними та виселення неправомірно зареєстрованих осіб. У позові вказував, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 23.10.2007 року уклали кредитний договір №СVG0GА0000000028, відповідно до п.1.1. якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 8875,20 доларів США, строком до 20.10.2017 року, а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 23.10.2007 року уклали договір іпотеки, згідно з п.3.3 якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, загальною площею 41,00 кв.м., житловою площею 18,50 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов'язання за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, тобто у порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконала. 12.03.2013 року Вижницький районний суд Чернівецької області розглянув цивільну справу №2/713/195/13 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], про звернення стягнення за кредитним договором №СVG0GА0000000028. Позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнив та звернув стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 23.10.2007 року, в рахунок заборгованості за кредитним договором №СVG0GА0000000028 від 23.10.2007 року, яка становила станом на 18.10.2011 року 11995,16 доларів США. Відповідно до рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 12.03.2013 року було порушено виконавче провадження. Посилався на те, що договором іпотеки, укладеним між відповідачем та позивачем, передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, а тому вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та ст.629 ЦК України і зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватись на підставі рішення суду. Відповідно до п.18.7 договору іпотеки від 23.10.2007 р. та ч.3 ст.12 ЗУ «Про іпотеку» визначений обов'язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий майном), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати їх відчуження або інше розпорядження Майном без письмової згоди Іпотекодержателя. Вважає, що даний обов'язок було порушено відповідачем, оскільки згідно довідки Берегометської селищної ради від 17.03.2016 року у предметі іпотеки зареєстровані [PERSON], [PERSON] і [PERSON], а тому вони підлягають виселенню з нього. Посилаючись на ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, ЖК України, ч.1, 3 ст.12 ЗУ «Про іпотеку», ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив визнати неправомірними дії [PERSON] щодо реєстрації у предметі іпотеки малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та вчиненими з порушенням умов законодавства, виселити неправомірно зареєстрованих осіб: [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: 59233, [ADDRESS] та судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання представник позивача не з'явився, в адресованому суду клопотанні просив справу розглядати без участі представника та у разі відсутності відповідача, який належним чином повідомлений, провести заочний розгляд справи, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, будучи належно повідомленою про місце, день та годину слухання справи, причини неявки суду не повідомила. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - Служби в справах дітей Вижницької РДА Чернівецької області, у судове засідання не з'явилася, в адресованій суду заяві просила справу розглядати у їх відсутності та відмовити в позові. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом установлено, що 23.10.2007 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір за №CVG0GA0000000028, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 8875,20 доларів США, зі сплатою 11,04% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.10.2017 року. В забезпечення зобов'язань за кредитним договором №CVG0GA0000000028 від 23.10.2007 року був укладений договір іпотеки №CVG0GA0000000028 від 23.10.2007 року, згідно якого відповідач [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 41,00 кв.м., яка розташована в [ADDRESS], та належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2007 року. Відповідач [PERSON] належним чином зобов'язання не виконала і у зв'язку з чим, станом на 18.10.2011 року її заборгованість за кредитним договором становила 11995,16 доларів США в тому числі: 7288,76 доларів США - заборгованість за кредитом; 1922,26 долари США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 357,56 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 1825,51 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором; 31,37 долар США - штраф (фіксована частина) та 569,70 доларів США - штраф (процентна складова. Вказані обставини відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не потребують доказуванню, оскільки встановлені рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 12.03.2013 року по цивільній справі №713/405/13-ц (провадження №2/713/195/13) за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], про звернення стягнення за яким позов банку задоволено і яке набрало законної сили. Даним рішенням вирішено: В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVG0GA0000000028 від 23.10.2007 року станом на 18.10.2011 року в сумі 11995,16 доларів США, звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №CVG0GA0000000028 від 23.10.2007 року) початковою ціною в сумі 60000,00 грн., публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Стягнуто із [PERSON] судові витрати. Згідно копії довідки виконавчого комітету Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області №2369 від 17.03.2016 року [PERSON], [INFO] дійсно є жителькою [ADDRESS], і за даною адресою зареєстровані та проживають: син - [PERSON], [INFO] і дочка - [PERSON], [INFO]. Доказів про дату реєстрації у предметі іпотеки [PERSON], [INFO] і [PERSON], [INFO] позивачем суду не надано. Згідно копії паспорту серія [NUMBER], виданого 20.09.1995 року Вижницьким РВ УМВС України в Чернівецькій області [PERSON], [INFO] з 23.09.2008 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Як на підставу позову, представник позивача посилається на те, що реєстрацією неповнолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] у предметі іпотеки відповідачем порушено: п.18.7 договору Іпотеки, у якому передбачено, що іпотекодавець зобов'язується не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, а також не здійснювати до видачі Заставної його відчуження або інше розпорядження Предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя. Після видачі Заставної перехід права власності на Предмет іпотеки не допускається до повного задоволення вимоги за Заставою, крім переходу права власності на Предмет іпотеки в порядку спадкування; ч.3 ст.12 ЗУ «Про іпотеку», у якій визначено обов'язок іпотекодавця не передавати майно в оренду (майновий найом), у лізинг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати їх відчуження або інше розпорядження майном без письмової згоди Іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Відповідно до положень ст.ст.141, 160 СК України місце проживання неповнолітньої дитини реєструється за місцем проживання одного з батьків, за згодою обох батьків, які мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Виходячи з викладеного, батьки неповнолітньої дитини, як її законні представники, зобов'язані подати до органів внутрішніх справ заяву про реєстрацію місця проживання новонародженої дитини у десятиденний строк після державної реєстрації факту народження дитини (одержання свідоцтва про народження). Статтею 197 КУпП передбачено, що проживання без реєстрації місця проживання тягне за собою накладення адміністративного стягнення у виді попередження. Відповідно до вимог ст.155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Стаття 156 ЖК УРСР регламентує, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Зокрема частиною другою ст.158 ЖК УРСР передбачений порядок укладання договору найму жилого приміщення в будинку, відповідно до якого договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Таким чином, встановлені судом фактичні обставини справи та вищевикладені норми чинного сімейного та житлового законодавства дають суду підстави дійти до висновку, що посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на те, що реєстрація членів сім'ї [PERSON] в житловому приміщенні є порушенням п.18.7 договору, є помилковим, оскільки вселення до власника житла членів сім'ї та неповнолітніх дітей не є передачею предмета іпотеки в оренду (майновий найом), у лізинг, наступну іпотеку, у спільну діяльність або у позичку, а також не є здійсненням до видачі Заставної відчуження майна або інше ним розпорядження без письмової згоди Іпотекодержателя в розумінні п.18.7 договору. З цих же підстав також є помилковим посилання позивача на порушення відповідачем ч.3 ст.12 ЗУ «Про іпотеку». Крім того, здійснення реєстрації новонароджених дітей в житловому приміщенні, є обов'язком відповідача [PERSON], невиконання якого тягне відповідальність, встановлену законом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку що позовні вимоги в частині визнання дії [PERSON] щодо реєстрації у предметі іпотеки малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та вчиненими з порушенням умов законодавства неправомірними та вчиненими з порушенням умов законодавства задоволенню не підлягають. Вирішуючи позов в частині позовних вимог щодо виселення неправомірно зареєстрованих осіб, суд зазначає наступне. За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст.590 ЦК України передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене ЗУ «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 ЗУ «Про іпотеку». Так, згідно із чч.1, 2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 ЗУ «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 ЗУ «Про іпотеку», підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 року по справі №6-1892цс15. Враховуючи викладені вимоги закону та досліджені у судовому засіданні письмові докази Судом установлено, що кредит було надано [PERSON] під заставу житла, тобто на споживчі цілі, спірна квартира за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2007 року. Кредитний договір та договір іпотеки [PERSON] уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» 23.10.2007 року, з чого випливає, що іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. На теперішній час в спірній квартирі зареєстровані відповідач [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON], однак позивач не ставить питання щодо виселення їх з наданням іншого житлового приміщення. З урахуванням наведеного, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині виселення відповідачів не підлягають задоволенню, оскільки в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому підстави для виселення відповідачів із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла відсутні і в задоволенні позову в цій частині також слід відмовити. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], є безпідставними і задоволенню не підлягають. Це підтверджено дослідженими в суді належними доказами, доказів протилежного суду не надано. На підставі ст.ст.29, 575, 589, 590 ЦК України, ст.ст.64, 109, 155, 156, 158 ЖК УРСР, ст.ст.1, 12, 33, 39, 40 ЗУ «Про іпотеку», ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.141, 160 СК України, ст.197 КУпП,

Outcome: dismissed