Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні, посилаючись на правову позицію Верховного Суду України по справі №6-1199цс16 від 06 липня 2016 року, позовні вимоги позивача не визнав, заперечив проти їх задоволення у повному обсязі з підстав викладених у запереченнях. Додатково пояснив, що оскільки судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2010 року задоволено вимоги кредитора до поручителя, підстав для припинення поруки на підставі ч.4 ст. 559 ЦК України немає. Жодних змін до кредитного договору сторони не вносили, а відтак покликання позивача на збільшення відповідальності за договором не мають підтвердження. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позові, просить суд, відповідно до клопотання про уточнення позовних вимог, визнати припиненим правовідношення за договором поруки №0708/32/ДП від 17 серпня 2007 року укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] з 12 серпня 2014 року та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати по справі. Додатково пояснила, що виконавчий лист про стягнення заборгованості з [PERSON] виданий на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2010 року повернуто стягувачу без виконання у серпні 2012 року. Відповідач повторно не скористався своїм правом звернення до поручителя для забезпечення виконання кредитної угоди, а тому строк звернення до поручителя банком пропущено. Відповідно до умов укладеного договору поруки, порука діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Дія кредитної угоди №0708/32 закінчилася 11.08.2014 року, відповідно закінчилися зобовязання поручителя за договором поруки. Після припинення дії кредитної угоди, між банком і [PERSON] виникли зобовязання іншого, не кредитного характеру. Тому, нараховані банком відсотки не можуть вважаються кредитною заборгованістю, а є грошовим боргом [PERSON] перед банком, який не забезпечується порукою [PERSON] Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засіданні, 17 серпня 2007 року між ЗАТ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитну угоду №0708/32 за умовами якої позичальник отримав кредитні кошти в сумі 75000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення не пізніше 11 серпня 2014 року. 17 серпня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанком» укладено договір поруки 0708/32/ДП, в якому зазначено, що поручитель ознайомлений з умовами кредитної угоди №0708/32 у випадку невиконання якої [PERSON] несе відповідальність як солідарний боржник. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2010 року у справі №2-8232/2010 стягнуто, зокрема з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №0708/32 від 17.08.2007 року в розмірі 556688,88 грн. Постановою державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Володимирецького РУЮ [PERSON] від 28.02.2012 року повернуто виконавчий лист №2-8232/2010 виданий Жовтневим районним судом м. Дніпропетровськ 13.04.2010 року на підставі п.8 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» без виконання. Зі слів представника позивача [PERSON], проти чого не заперечує представник відповідача, ПАТ КБ «ПриватБанк»у 2015 році повторно звернувся до Володимирецького районного суду Рівненської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №0708/32 від 17.08.2007 року. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 31 липня 2015 року позовні вимоги банку задоволено у повному обсязі. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 20 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено та зменшено розмір пені. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року рішення Володимирецького районного суду та Апеляційного суду Рівненської області від 20 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, на даний час провадження у даній справі закрито. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. За правилами ч.1, 4 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Строком згідно ч.1 ст.251 ЦК є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відновідно до п.7.1 кредитної угоди №0708/32 від 17.08.2007 року, кредитна угода діє до повного виконання зобовязань позичальником по поверненню кредиту, спати відсотків, неустойки за цією угодою. Пунктом 6 договору поруки №0708/32/ДП від 17.08.2007 року встановлено, що поручитель зобовязаний виконати обовязок(ки), зазначений в письмовій вимозі кредитора, впродовж 5 календарних днів з моменту отримання вимоги із зазначенням невиконаного обовязку. Відповідно до п.11 договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитною угодою. Верховний суд України у правовій позиції по справі №6-1199цс16 від 6 липня 2016 року зазначив, що відповідно до частин 1, 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобов?язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов?язання не пред?явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов?язання не встановлений або встановлений моментом пред?явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред?явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обовязковими для виконання на всій території України. Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України). Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень частини 4 ст. 559 ЦК України немає. Аналогічна ситуація склалася в даній справі, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 13.04.2010 року, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, тому підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України немає. Відповідно до п. 4.1, 4.2, 4.3 кредитної угоди №0708/32 від 17.08.2007 року за користування кредитними коштами з дати списання коштів з позичкового рахунка, позичальник сплачує відсотки у розмірі 16% річних. Сплата відсотків здійснюється щомісяця, відповідно до графіку погашення кредиту. При порушенні позичальником будь-якого із зобовязань по погашенню кредиту, позичальник сплачує 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. З даними умовами кредитної угоди [PERSON] ознайомлений, що стверджується його підписом на договорі поруки №0708/32/ДП. У звязку із несплатою боргу позичальником та порушенням своїх зобовязань поручителем, банком крім основної суми боргу нараховані відсотки, пеня та штрафи за порушення кредитних зобовязань у розмірах передбачених кредитною угодою. А тому збільшення суми заборгованості за кредитною угодою не є збільшенням відповідальності поручителя, а є наслідком її невиконання позичальником. Відтак, посилання представника позивача на зміну умов договору поруки без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності останнього не заслуговує на увагу. Враховуючи вищевикладене, а саме чинність зобовязань поручителя до повного виконання кредитної угоди та не підтвердження стороною позивача факту внесення банком змін до кредитної угоди про збільшення відповідальності поручителя, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача до задоволення не підлягають, а тому в задоволені позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed