Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] в серпні 2020 року звернувся до суду з позовом, до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на майно ( частку у праві власності на квартиру) та витребування його із незаконного володіння, яким просить визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] та повернути у власність [PERSON] частку права власності в розмірі 1/3 на квартиру за адресою: [ADDRESS] , що перебуває у незаконному спільному володінні [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позову зазначив, 21.12.2006 року [PERSON] безоплатно передала у власність на той час неповнолітнього [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування. Вказаний договір дарування від імені малолітнього позивача було укладено в особі його представника [PERSON] 20.08.2010 року [PERSON] , діючи як представник малолітнього позивача уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з покупцями [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якого продала вищевказану квартиру [PERSON] та [PERSON] за 434500,00 грн. на підставі розпорядження № 838 від 17.08.2010 року Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації. Зазначив, що 25.08.2010 року між ЗАО «Будівельне управління № 7» та [PERSON] в інтересах позивача а також [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно умов договору у права власності позивача передано у власність 2/3 частини спірної квартири а 1/3 частину у власність [PERSON] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.01.2017 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на 1/2 ідеальну частину 1/3 частини квартири [ADDRESS] за кожним. Як зазначає позивач, оскільки придбання спірної квартири було здійснено цілком за рахунок його власних коштів, то він повинен бути одноосібним власником придбаної квартири, оскільки внаслідок об`єктивних обставин, а саме малолітством на час укладення вищевказаних договорів, він не мав фізичної та юридичної можливості вплинути на визначення часток права власності у придбаному за його власні кошти майні. Ухвалою суду від 25.08.2020 року було відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження. Представник позивача Конкін В.В. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, якою підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить розгляд справи провести за відсутності позивача та його представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, якою просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі та розгляд справи провести за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Судом встановлено, що 21.12.2006 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу було посвідчено договір дарування квартири відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір було підписано [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від імені та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] (а.с. 12-13). 20.08.2010 року [PERSON] , діючи як представник малолітнього [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] , [PERSON] , відповідно до якого продала вищевказану квартиру [PERSON] та [PERSON] за 434500,00 грн. на підставі розпорядження № 838 від 17.08.2010 року Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації (а.с. 18-19). З матеріалів справи вбачається, що 25.08.2010 року між ЗАО «Будівельне управління № 7» та [PERSON] в інтересах позивача а також [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно умов договору у права власності позивача було передано у власність 2/3 частини спірної квартири, а 1/3 частину у власність [PERSON] (а.с. 20-21). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] та [PERSON] 25.01.1997 року зареєстрували шлюб, від якого у них [INFO] народився син [PERSON] (а.с. 10, 11). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.01.2017 року по справі № 759/1392/17 за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на 1/2 ідеальну частину 1/3 частини квартири [ADDRESS] за кожним. Відповідно до ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відповідно до статті 177 Сімейного Кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. Вказана норма Сімейного кодексу України направлена на посилення захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини згоди на вчинення правочинів, в результаті яких порушуються права на житло такої дитини, тобто дитина буде позбавлена права власності або права користування житлом без надання іншого рівноцінного житла або покращення житлових умов. Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Як вбачається з матеріалів справи належну позивачу на підставі договору дарування квартиру [ADDRESS] , було відчужено відповідачем [PERSON] на підставі розпорядження № 838 від 17.08.2010 року Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, тобто з додержанням вимог ст. 177 СК України. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 388 ЦК України передбачено випадки, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Верховним Судом України нагадано, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а відтак може бути витребувано у добросовісного набувача. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що поданий позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: dismissed