Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Представник позивача 13.12.2013 року звернувся з позовом про виселення відповідачів з кімнати [ADDRESS] Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідачка [PERSON] в квітні 1988 року була поселена в спіну кімнату як дружина студента [PERSON] та була тимчасово зареєстрована у вказаній кімнаті з 26.05.1988 року по 01.03.1992 року на період навчання чоловіка. Для поселення у зазначену кімнату на ім'я останнього був виданий ордер на тимчасове проживання на вказаний період. В 1991 році шлюб між [PERSON] було розірвано, [PERSON] був відрахований з інституту та виїхав з гуртожитку. Адміністрація студмістечка попереджала відповідачку про необхідність звільнення кімнати [ADDRESS], т. я. в силу ст. 132 ЖК України, п. 40 Примірного положення про гуртожитки особи, які вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку із навчанням. Однак відповідачка кімнату в добровільному порядку до теперішнього часу не звільнила. Крім того, було встановлено факт проживання в цій кімнаті [NUMBER] разом з відповідачкою її дочки -[PERSON] з чоловіком [PERSON] та донькою [PERSON], яким спеціальний ордер відповідно до ст.128 ЖК України для вселення не видавався, договір найму житлового приміщення з ними не укладався, за вказаною адресою вони не зареєстровані, тобто відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України та п. 44 Примірного Положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року N 208, безпідставно займають кімнату [ADDRESS] НТУУ «КПІ», яку в добровільному порядку звільнити відмовляються, а тому також підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення. Також за час проживання у кімнаті [NUMBER] в студентському сімейному гуртожитку №22 НТУУ «КПІ» у відповідачів, які оплату за користування кімнатою не здійснюють, утворилася заборгованість за період з 01.12.2010 року по 30.11.2013 року в розмірі 120 000 грн., яка розрахована відповідно до законодавства з тарифів та порядку розрахунків за комунальні послуги залежно від рівня комфортності житла. Так, умови оплати за проживання у студентських гуртожитках студмістечка НТУУ «КПІ» регулюються Положенням «Про оплату за проживання у студентських гуртожитках Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» для всіх категорій мешканців», затвердженим наказами ректора відповідно від 24.06.2008 року № 4-177, від 14.07.2011 року № 1-170, від 25.07.2013 року № 1-215. Згідно з підпунктом «к» п.1.3. ч.1 Положення в період з 01.09.2008 року по 01.09.2011 року була визначена вартість одного ліжко-місця в розмірі 500 грн. на місяць у гуртожитку сімейного типу № 22 для сторонніх осіб, звідси, місячна вартість користування кімнатою на 4 ліжко-місця відповідачами як сторонніми особами становила 2000,00 грн. З 01.09.2011 року відповідно до підпункту «л» п. 1.3. ч. 1 Положення збільшувалась плата за проживання в студентських гуртожитках і місячна вартість користування кімнатою відповідачами як сторонніми особами склала 900 грн. на місяць за ліжко-місце, відповідно 3600,00 грн. за чотири ліжко-місця на місяць. З 01.09.2013 року підпунктом «к» п.1.4. ч.1 Положення встановлено нові розміри оплати за проживання в студентських гуртожитках, відповідно до яких сторонні особи сплачують вартість одного ліжко-місця в розмірі 1300,00 грн., що для відповідачів складає 5200,00 грн. за кімнату на місяць. На момент подачі позову відповідачі заборгованість за проживання не погасили, хоча зобов'язані відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України своєчасно вносити плату за користування жилою площею і за комунальні послуги, оскільки згідно зі ст.ст. 509, 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк, а одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. При цьому представник позивача вказував, що з боку позивача було вжито усіх можливих засобів досудового врегулювання спору, однак відповідачі ухиляються від виконання законних вимог позивача, порушуючи права та законні інтереси останнього. В судовому засіданні представник позивача, підтримавши позовні вимоги та встановивши, що [PERSON] в кімнаті [NUMBER] студентського сімейного гуртожитку №22 НТУУ «КПІ» не мешкає, а, натомість, в ній проживає друга дочка відповідачки [PERSON] - [PERSON] разом зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON], факт проживання яких підтверджується актами, просив виселити відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] разом з залежними від них неповнолітніми особами без надання іншого жилого приміщення зі спірної кімнати гуртожитку з підстав, передбачених ст. 132 ЖК України, п. 40 Примірного положення про гуртожитки, та стягнути заборгованість по оплаті за користування кімнатою. Відповідачки [PERSON] та [PERSON], які діяли в своїх інтересах, а також в інтересах своїх неповнолітніх дітей та представляли відповідачку [PERSON], вважали позовні вимоги безпідставними, а тому в задоволенні позову просили відмовити. Не заперечували, що [PERSON] в квітні 1988 року була поселена в кімнату [NUMBER] в студентському сімейному гуртожитку № 22 НТУУ «КПІ» як дружина студента [PERSON] та була зареєстрована у вказаній кімнаті з 26.05.1988 року на підставі ордеру, який було видано [PERSON]. При цьому також зазначали, що з 1988 року по 2005 році [PERSON] працювала у Національному технічному університеті України «Київський політехнічний інститут» і ця ж кімната їй була надана відповідно до ордеру № 525 від 02.12.1988 року як співробітнику університету, тому вважали, що згідно зі ст. 125 ЖК вона може бути виселена лише з наданням іншого жилого приміщення. Крім того, відповідачки [PERSON] та [PERSON] зазначали, що вони є доньками [PERSON] та в спірному приміщенні проживають зі своїми неповнолітніми дітьми, а відповідно до ст. 125 ЖК без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у ст. 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Виходячи з викладеного, а також з відсутності укладеного сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання та застосування позивачем необґрунтованих тарифів, не заперечуючи оплату ними лише послуг з електропостачання та погоджуючись, що заборгованість за житлово-комунальні послуги виникла, проте, не в тому розмірі, що просив стягнути позивач, вважали заявлену останнім суму до стягнення безпідставною, а тому такою, що задоволенню не підлягає. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в м. Києві ради народних депутатів. Приписами п. 2 розділу 1 Примірного положення про гуртожитки № 208 від 03.06.1986 року встановлено, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з'ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Слід також враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. Якщо гуртожиток надано у зв'язку з роботою, слід з'ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення. Судом встановлено, що будівля [ADDRESS] в м. Києві знаходиться на балансі Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» і згідно з Актом приймання в експлуатацію від 31.08.1987 року має статус студентського гуртожитку для проживання сімейних студентів, аспірантів, що також підтверджується наказом ректора НТУУ «Київський політехнічний інститут» від 03.09.2001 року №4-85 «Про встановлення статусу жилих будівель, які знаходяться на балансі НТУУ «КПІ». Таким чином, НТУУ «Київський політехнічний інститут» є балансоутримувачем гуртожитку [ADDRESS], м. Київ, яке передано йому у користування та є державною власністю, що підтверджується листом МОН України від 03.12.2010 року. Порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування та виселення з гуртожитків, їх утримання у 1988 році на момент виникнення спірних правовідносин регулювався статтями 127-132 Житлового кодексу УРСР та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року за №208. Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК Української РСР, п. 9 Примірного положення про гуртожитки жила площа в гуртожитку надавалася за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Отже, без відповідного спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету не міг бути виданий ордер на зайняття житлової площі. Як випливає з довідки-характеристики від 26.07.1996 року на [PERSON], остання була тимчасово зареєстрована з 26.05.1988 року по 01.03.1992 року у зв'язку з поселенням з листопада 1987 року в кімнату [ADDRESS], як дружини студента [PERSON], який поновив навчання з 01.09.1987 року, на період його навчання. Для поселення у зазначену кімнату студенту [PERSON] було видано ордер № 390 від 02.12.1988 року на тимчасове проживання на зазначений період яку студенту. Як зазначено вище, згідно з чинним на той час законодавством щодо порядку зайняття житлової площі в гуртожитках рішення про поселення студентів мали прийматися виключно на підставі постанови профкому студентів та комітету комсомолу, що обов'язково відображалося в ордері. Так, в ордері №390 від 02.12.1988 року, виписаному на ім'я студента [PERSON], міститься вказівка на відповідну підставу, оформлену протоколом №21 від 04.09.1987 року. Таким чином, при видачі ордера №390 від 02.12.1988 на ім'я студента [PERSON] позивачем було повністю дотримано порядок поселення, визначений законодавством. 30.05.1991 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, 12.07.1991 року [PERSON] було відраховано з університету та знято з реєстрації. Також згідно з даними карточки прописки форми А відповідачка [PERSON] з неповнолітніми дітьми на період з 26.05.1988 року по 01.03.1992 року була зареєстрована до чоловіка, а 16.12.1993 року була знята з реєстрації в гуртожитку у зв'язку із вибуттям в м. Кролевець Сумської області. Між тим, відповідачі стверджували, що з 1988 року по 2005 році відповідачка [PERSON] працювала у Національному технічному університеті України «Київський політехнічний інститут», перебувала там на квартирному обліку і спірне житло їй було надано відповідно до ордеру № 525 від 02.12.1988 року як співробітнику університету. Представник позивача в судовому засіданні не заперечувала, що в окремих випадках співробітникам НТУУ «КПІ» надавалось тимчасово на період роботи житло в студентських гуртожитках, на заселення в які видавався ордер, який, однак, за формою та змістом відрізнявся від студентського, оскільки видавався на підставі рішення адміністрації установи та підписувався проректором. Щодо ордеру №525 від 02.12.1988 року на ім'я [PERSON], то слід зазначити, що згідно з п. 10 Примірного положення про гуртожитки від 03.06.1986 року на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Тобто ордер є єдиною підставою для вселення на надану і лише вільну жилу площу, який видається спеціально встановленої форми і є дійсним протягом 30 днів та при вселенні здається в житлово-експлуатаційну організацію, а при її відсутності - завідуючому (директору) гуртожитком підприємства, установи, організації. Як вбачається з копії ордеру № 525 від 02.12.1988 року, який виданий на кімнату [NUMBER] гуртожитку № 22 на ім'я [PERSON], він ні за формою, ні за змістом не відповідає законодавчо встановленому, та, на думку НТУУ «КПІ», ордер заповнений власноруч відповідачкою [PERSON], а, отже, не може прийматись як належний та допустимий доказ, оскільки не міг бути виданий Університетом як підстава для поселення з порушенням порядку видачі ордерів. Так, за формою копія ордеру № 525 від 2.12.1988 року, надана відповідачами, відповідає студентському, але в ньому відсутні відомості щодо прийняття спільного рішення у вигляді постанови профкому студентів та комітету комсомолу вузу, хоча бланк ордера містить відповідну графу. Разом з тим, є очевидним, що таке рішення і не могло бути прийнято, оскільки відповідачка [PERSON] ніколи не була студенткою НТУУ «КПІ», а тому студентський профком і не міг вирішувати питання щодо її поселення. В той же час, тимчасове поселення співробітників НТУУ «КПІ» до гуртожитків здійснювалось за ордерами, виданими на підставі рішення адміністрації про надання жилої площі в гуртожитку, установленої форми на бланку КПІ, які видавалися адміністрацією Університету за підписом проректора та скріплювалися печаткою студмістечка. Проте, ордер №525 підписано невідомою (невстановленою) особою, без зазначення прізвища та посади. Крім того, на вказану кімнату вже був виданий тією ж датою - 02.12.1988 року належним чином оформлений з посиланням як на підставу його видачі на протокол №21 від 04.09.1987 року ордер № 390 на ім'я студента МД-61 ф-та ММФ [PERSON], а видача одночасно двох ордерів, датованих тією ж датою на ту ж саму кімнату, але на різних осіб, є неможливою, оскільки суперечить закону. Отже, порядок видачі ордерів, визначений законодавством, що діяло на той час, було повністю дотримано лише при видачі ордеру № 390 на ім'я студента [PERSON], чого не можна стверджувати про ордер № 525 від 2.12.1988 року на ім'я [PERSON] Оцінюючи докази в їх сукупності, поряд з критичною оцінкою, нібито, виданого відповідачці [PERSON] як співробітнику ордеру №525, невідповідності його форми та змісту, тобто установленого порядку його оформлення, у зв'язку з чим він не створює належних правових наслідків, слід також звернути увагу на не реалізацію його самою відповідачкою [PERSON] у встановлений законом строк як законної підстави як на право поселення в спірну кімнату, так і реєстрації за цією адресою. Так, за відомостями карточки прописки форми А відповідачка [PERSON] була зареєстрована саме до чоловіка - студента. При цьому і відповідачі не заперечували ту обставину, що відповідачка [PERSON] в квітні 1988 року була поселена в кімнату [NUMBER] в студентському сімейному гуртожитку № 22 НТУУ «КПІ» саме як дружина студента [PERSON] та зареєстрована у вказану кімнату з 26.05.1988 року на підставі ордеру, який було видано [PERSON]. Крім того, твердження відповідачів стосовно того, що [PERSON] отримала право на поселення в кімнату гуртожитку на підставі ордеру № 525, перебуваючи з НТУУ «КПІ» у трудових відносинах, спростовуються відомостями трудової книжки та відомостями карточки прописки форми А (11.03.1988 року - прибуття в м. Київ та поселення до кімнати як дружини студента НТУУ «КПІ», 26.05.1988 року - отримання строкової прописки, 20.09.1988 року - працевлаштування в бухгалтерію НТУУ «КПІ»). Щодо посилання відповідачів на перебування [PERSON] у зв'язку з трудовими відносинами на квартирному обліку в НТУУ «КПІ», то вони не мають для даних правовідносин правового значення та також спростовуються листом Управління обліку і розподілу жилої площі виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 22.02.1984 року, яким повідомлено про ліквідацію постановою № 149/1 від 14.02.1984 року квартирного обліку на підприємствах, організаціях та установах м. Києва, в перелік яких був включений і НТУУ «КПІ», та передачу його ведення до райвиконкомів за місцем проживання. Також рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19.06.2002 року, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, по справі за позовом НТУУ «КПІ» до [PERSON] та [PERSON] про виселення було встановлено, що з квітня 1988 року [PERSON], будучи дружиною студента ММФ НТУУ «КПІ», була поселена до кімнати студентського сімейного гуртожитку та прописана з 26.05.1988 року по 01.03.1992 року на період навчання чоловіка, якому було видано ордер на цей же період. Цим же рішенням НТУУ «КПІ» в задоволенні позовних вимог в частині виселення [PERSON] та [PERSON] без надання іншого жилого приміщення з кімнати студентського сімейного гуртожитку було відмовлено у відповідності зі ст.ст. 125,132 ЖК України та п. 41 Примірного положення з тієї підстави, яка на сьогоднішній день відсутня, що разом з відповідачкою [PERSON] проживали її неповнолітні діти. Відповідно до п. 17 Примірного положення громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Між тим, за вказаних вище обставин судом встановлено, що право проживання відповідачки [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми було лише похідним від права проживання її чоловіка як студента на час навчання останнього, яке по закінченню ним навчання припинилось. Як відпала і підстава для залишення відповідачки [PERSON] проживати в гуртожитку як одинокої особи з неповнолітніми дітьми, які проживали разом з нею, у зв'язку з набуттям тими повноліття. Дійсно, на даний час у спірному приміщенні проживають також доньки відповідачки [PERSON] - відповідачки [PERSON] та [PERSON] разом зі своїми неповнолітніми дітьми. Проте, за встановлених обставин вони самостійного права користування спірним приміщення не набули, а їх похідне право від права їх батька - студента припинилось, а тому наявність у них їх неповнолітніх дітей, які не були вселені у встановленому законом порядку в спірне приміщення і ні самостійного, ні похідного права на нього також не набули, не може розцінюватись як підстава для відмови у виселенні за ст. 125 ЖК України. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Норми ст. 132 ЖК України, а також п.40 Примірного положення про гуртожитки встановлюють, що особи, які вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з навчання. Враховуючи, що позивач неодноразово звертався до відповідачів в письмовій формі з проханням звільнити займане жиле приміщення, однак відповідачі відмовляються добровільно звільнити спірне жиле приміщення, що перешкоджає виконанню обов'язків позивача щодо забезпечення слухачів університету житлом, відповідачі підлягають примусовому виселенню без надання іншого жилого приміщення з кімнати гуртожитку, яка була надана у зв'язку з навчанням, оскільки проживання в студентських гуртожитках сторонніх осіб забороняється. Таким чином, відповідачі проживають у гуртожитку позивача безпідставно та при цьому не сплачують за користування кімнатою в гуртожитку, вартість комунальних та інших наданих послуг, заборгованість за користування якими за період з 01.12.2010 року по 30.11.2013 року, за твердженням позивача, становить більше 120 000 грн. Як встановлено судом, відповідачі користуються кімнатою [NUMBER] (4 ліжко-місця) в студентському сімейному гуртожитку №22 НТУУ «КПІ» як сторонні особи, оскільки не є а ні студентами, а ні співробітниками НТУУ «КПІ». Однак правові підстави вважати, що у відповідачів, як стверджує позивач, виник обов'язок по їх оплаті на підставі цивільно-правової угоди, відсутні. Суд погоджується з доводами позивача, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених диспозицією ст.11 ЦК України, згідно з якою цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. При цьому доводи відповідачів, що сторонами не був укладений договір про надання комунальних послуг, який, на їх думку, є єдиною правовою підставою для нарахування та стягнення платежів, не ґрунтуються на законі, оскільки відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові та не позбавляє відповідачку від зобов'язання з оплати витрат, визначених законом. Так, відповідно до закону України «Про захист прав споживачів» під терміном «договір» розуміється усна чи письмова угода між споживачем і виконавцем послуг. При цьому Закон передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів, тобто, рахунків на оплату житлово-комунальних послуг, які щомісячно виставляються для оплати отриманих послуг, що свідчить,таким чином, про існування цивільно-правові відносин. Відповідно до ст.130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством. Таким законодавством є Примірне положення про гуртожитки, постанова Ради Міністрів УРСР «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до п. п. 45-49 Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу від 13.11.2007 року № 1004, розмір оплати за проживання в гуртожитку, що складається з вартості його утримання та вартості обов'язкових побутових послуг, встановлюється керівництвом вищого навчального закладу і розраховується відповідно до законодавства, тарифів, порядку розрахунків за комунальні послуги залежно від рівня комфортності житла. Вартість місця проживання в гуртожитку складається з вартості його утримання та вартості обов'язкових побутових послуг, що надаються студентам, які проживають у гуртожитку. Конкретний розмір оплати за проживання в гуртожитках установлюється керівництвом вищого навчального закладу і розраховується відповідно до законодавства, тарифів, порядку розрахунків за комунальні послуги залежно від рівня комфортності житла. Конкретний розрахунок розміру оплати та вартості послуг за проживання в гуртожитках погоджується з органами студентського самоврядування та первинною профспілковою організацією; вони мають бути доведені до відома студентів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлення тарифів за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій належить до повноважень органів місцевого самоврядування. Розмір тарифів на житлово-комунальні послуги встановлюються на рівні економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) таких послуг. Згідно з п. 1, п.п.4 п.2 Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011року №896, цей Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, в т.ч. власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків). Послуги надаються з урахуванням встановленого рішенням органу місцевого самоврядування тарифу, його структури, періодичності та строків надання послуг. Крім того, відповідно ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1 група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи, на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади; 2 група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3 група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (пункти 1 та 2 частини першої статті 14 цього Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво. Цим Законом передбачені права виробника/виконавця розробляти та подавати на затвердження розрахунки щодо рівня цін/тарифів на житлово-комунальні послуги першої і другої групи (п. 1 та 2 ч. 1 ст. 14 цього Закону) в порядку, встановленому законодавством; пропонувати при укладенні договору ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги третьої групи (п. 3 ч. 1 ст. 14 цього Закону) (пп. 1, 2 ч. 1 ст. 21, пп. 1, 2 ч. 1 ст. 22 Закону №1875-ІУ) Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч. 2 ст. 32 Закону). Цим же Законом визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст.ст. 5-7). З наданого позивачем розрахунку вбачається, що плата за проживання відповідачів нараховувалася відповідно до встановлених тарифів Положення про оплату за проживання у студентських гуртожитках Національного технічного університету України «КПІ» для всіх категорій мешканців за ставками за ліжко-місце, а не за ставками (тарифами), установленими на житлово-комунальні послуги. Разом з тим, розрахунок зобов'язань з оплати житлово-комунальних послуг позивач не надав та не просив компенсувати їх споживання по факту їх надання, а поставив вимогу про стягнення оплати за користування кімнатою, яка з врахуванням викладеного вище, за відсутності цивільно-правової угоди між сторонами про найм (оренду) житла задоволенню не підлягає за відсутністю правових підстав для цього. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам в рівних частках суму сплаченого судового збору по 229,40 грн. з кожного відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial