Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою в якій просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по поверненню кредитних коштів у сумі 7485 (сім тисяч чотириста вісімдесят п'ять) гривень 01 коп., а також сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог представник позивача покладався на те, що згідно кредитного договору № б/н укладеного 13.09.2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] останній отримав кредит в розмірі 5 000,00 (п'ять тисяч) гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] підписавши заяву підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком Договір. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому договором. Однак, відповідач не погашав своєчасно заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, в результаті чого станом на 31.10.2013 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 7485,01 грн., яка складається з 1958,33 грн. - заборгованість за кредитом, 2799,90 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2132,26 грн заборгованість по комісії за користування кредитом, 250,00 грн - штраф (фіксована частина), 344,52 грн- штраф (процентна складова). Оскільки вищезазначена заборгованість не повертається відповідачем у добровільному порядку, тому позивач вимушений був звернутись з даним позовом до суду. Представник позивача Кізима М.В. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю, підтвердив той факт, що відповідачу [PERSON] було надано кредит у сумі 5000,00 грн, який останній в повному обсязі не повернув та єдиний раз здійснив погашення заборгованості 16.11.2007 року на суму 300 грн. Додатково зазначив, що строк дії кредитної картки, яка була надана відповідачу відповідає строку дії кредитного договору, який у силу п. 9.12. Умов і правил надання банківських послуг є чинним та ніким не припиненим. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду, про причину неявки суд не повідомив. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтвердив той факт, що дійсно між відповідачем та позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було підписано договір про надання йому кредиту у сумі 5 000 гривень, а також не заперечував того факту, що останній отримав вищезазначені кошти. Однак вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки до даних правовідносин слід застосувати строк позовної давності, який розпочався, коли позивач дізнався про порушення свого права, а саме коли виникла прострочка по поверненню коштів та було нараховано штраф - 01.03.2008 року та відповідно закінчився через три роки 01.03.2011 року. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що згідно кредитного договору № б/н укладеного 13.09.2007 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON]., останній отримала кредит у розмірі 5 000 (п'ять) тисяч гривень 00 копійки із сплатою процентів за користування кредитом 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Факт укладення кредитного договору між сторонами підтверджується наявною у матеріалах справи копією заяви про відкриття рахунку та надання кредитного ліміту у сумі 5 000 грн від 13.09.2007 року підписаною відповідачем [PERSON]., Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карточкою, копія яких також наявна у матеріалах справи та з якими відповідач був ознайомлений та погодився з такими підписавшись у вищевказаній заяві. Одним із безпосередніх обов'язків відповідача [PERSON] згідно п. 6.5. кредитного договору є відповідно погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Погашення заборгованості може проводитись шляхом внесення коштів на карту клієнтом так і списання банком коштів з дебетної картки. Проте, кредит відповідачем [PERSON] не повертався згідно вищезазначених умов та не сплачувалися відсотки та комісія за користування ним. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідач [PERSON] отримавши 13.09.2007 року кредитну карту з встановленим кредитним лімітом у сумі 5 000, 00 грн., користувався нею, знімав з неї кошти, останній раз 16.10.2007 року на суму 156,50 грн., та здійснив часткове погашення заборгованості по кредиту, а саме 16.11.2007 року у сумі 300 грн, що підтверджуються наявною у матеріалах справи випискою по картковому рахунку № [NUMBER] за період 13.09.2007 року по 30.05.2014 року. Таким чином у зв'язку з несвоєчасним та неповним погашенням заборгованості по кредитному договору станом на 31.10.2013 року у відповідача [PERSON]. наявна заборгованість по тілу кредиту на суму 1958,33 грн.. Даний факт підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком заборгованості за договором б/н від 13.09.2007 року. У відповідності до ст. 1048 ЦК України кредитодавець має право на одержання від боржника процентів від суми кредиту, якщо інше не встановлено законом. Згідно умов договору укладеного 13.09.2007 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем, [PERSON] зобов'язувався сплачувати проценти за користування кредитом у сумі 22,8 %. Тому, згідно розрахунку заборгованість відповідача [PERSON] зі сплати відсотків за користування кредитними коштами становить 2 799,90 грн. Крім того, судом встановлено, що згідно заяви про відкриття кредитної картки від 13.09.2007 року позивач має право на отримання комісії, яка згідно заявки встановлена у розмірі 1 % щомісячно від суми заборгованості. Згідно розрахунку заборгованість відповідача зі сплати комісії становить 2 132,26 грн. Згідно п. 8.6. Умов і правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь - якому із грошових зобов'язань передбачених даним договором більше чим на 120 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн.+5% від суми заборгованості. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Тому судом встановлено, що у відповідності до наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором за боржником [PERSON] рахується заборгованість зі сплати штрафу, а саме 250,00 грн. (фіксована частина штрафу) та 344,52 грн - (штраф у процентному відношенні). Таким чином у судовому засіданні було доведено той факт, що відповідач [PERSON] не виконав взятих на себе за кредитним договором зобов'язань по поверненню кредитних коштів, у результаті чого станом на 31.10.2013 року за ним рахується заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 7485,01 грн. Однак у судовому засіданні представником відповідача [PERSON] було заявлено вимогу про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, який сплив 01.03.2011 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. У відповідності до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до роз'яснень абз. 3 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зроблено до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього Суд проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази та нормативно - правові акти, які стосуються початку та перебігу строку позовної давності прийшов до обґрунтованого висновку, що твердження представника відповідача про сплив загального строку позовної давності є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 р. у справі №6-14цс 14, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього місяця дії картки (ст.. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього місяця дії картки. Судом з'ясовано, що згідно п. 5.4 Умов та правил надання банківських послуг строк погашення по кредиту (кредитний ліміт) по платіжним картам без встановленого мінімального обов'язкового платежу проводиться у наступному порядку: строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту - у повному об'ємі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного на платіжній картці (у полі MONTN). Однак у судовому засіданні беззаперечно встановлено той факт, що у відповідності до заяви про відкриття рахунку та надання кредитного ліміту у сумі 5 000 грн. від 13.09.2007 року підписаної відповідачем [PERSON] строк дії картки не встановлено. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з виписки по картковому рахунку № [NUMBER] за період 13.09.2007 року по 30.05.2014 року відповідач [PERSON] єдиний раз здійснив погашення заборгованості 16.11.2007 року на суму 300 грн., 01.01.2008 року у зв'язку з невнесенням щомісячного платежу виникла прострочка, та 01.03.2008 року банком було нараховано штрафні санкції за наявну прострочку. Відтак, суд приходить до переконання, що саме з часу невнесення відповідачем [PERSON] чергового платежу, позивачу стало відомо про порушення його права, та такий вправі був звернутись до суду з відповідними позовними вимогами. Однак ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся у суд з позовною заявою про стягнення заборгованості, тільки 22.11.2013 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Така позиція узгоджується також і з правовими позиціями Верховного Суду України викладеними у постанові від 06.11.2013 року (справа № 6-116цс13), а також у постанові від 19.03.2014 року (справа № №6-14цс 14). Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Також, суд приходить до висновку, що твердження представника позивача Кізими М.В. про те, що строк дії картки визначається строком дії договору, який не закінчився, так як у силу п.. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, який є невід'ємною частиною договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, та автоматично лонгується на такий же термін, якщо жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та обставинах справи, а також суперечать самому змісту п.9.12 Умов і правил надання банківських послуг, яким наступна пролонгація договору після того, як він був пролонгований, не передбачена. За наведених обставин, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивачу про порушення відповідачем умов кредитного договору, зокрема, прострочення термінів повернення боргу стало відомо з 02 січня 2008 року (з наступного дня після несплати чергового платежу та виникнення прострочки), а тому трирічний строк для звернення позивача до суду з даним позовом закінчився 03.01.2011 року. Проте, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості лише 22 листопада 2013 року. На підставі вище наведеного, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд при постановленні рішення враховує зокрема той факт, що із заяви [PERSON] вбачається, що строк дії кредитної картки не передбачений, згідно з пунктом 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, може бути пролонгований на рік, подальша пролонгація договору не передбачена та про порушення свого права позивач дізнався з моменту виникнення прострочки по внесенню чергового платежу - 02.01.2008 року, однак звернувся у суд тільки 22.11.2013 року, тобто з пропуском загального трирічного терміну позовної давності щодо стягнення основної суми боргу і процентів та комісії. Крім того, суд враховує те, що представник позивача не просив поновити строк звернення до суду та не надав суду обґрунтованих доказів щодо наявності поважних причин для пропуску строку звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості, не навів підстав, які б свідчили про переривання строку позовної давності, а представник відповідача [PERSON] заявив клопотання про застосування до даних правовідносин строку позовної давності у зв'язку з чим суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволені позовних вимог ПАТКБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 7486,01 грн. слід відмовити з підстав пропуску строку позовної давності.

Outcome: dismissed