Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

представник позивача звернувся в суд із позовною заявою в якій просить відшкодувати в порядку регресу витрати, пов'язані із регресною виплатою у розмірі 7827,38 грн.; судові витрати, а саме: судовий збір у сумі 243,60 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 1500,00 грн. В обґрунтування позову покликається на те, що 08.10.2011 мала місце ДТП, винуватцем якої було визнано судовим рішенням відповідача. В результаті ДТП пошкоджень зазнав автомобіль потерпілого ТзОВ СУКП «Росан». Оскільки у відповідача на момент вчинення ДТП не було чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засіб, а відтак потерпілий звернувся до позивача про виплату страхового відшкодування у відповідності до ст.ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та у відповідності до якого виплачено потерпілому спірну суму, що підтверджено платіжним дорученням. Разом із тим, у відповідності до ст.1191 ЦК України та вказаного закону позивач набув права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Оскільки, відповідач у добровільному порядку не відшкодував такі витрати, звернувся до суду із вказаним позовом, який просить задовольнити. Разом із тим, просить стягнути понесені судові витрати. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову повністю, покликаючись на пропуск строку позовної давності у відповідності до ст.261 ЦК України; розрахунок суми відшкодування незрозумілий; стягнення судових витрат на правову допомогу не підтверджено доказами, а тому просить застосувати строки позовної давності та відмовити у позові повністю. У судове засідання представник позивача не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час, місце слухання справи, просить слухати справу у його відсутності та позовні вимоги підтримує повністю, а тому суд вважає за можливе провести засідання у його відсутності. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно із ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними і допустимими, як це передбачено ст..ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхилюючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з пп.«а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду. Завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу0 до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо іншого розміру не встановлено законом. Судом встановлено, що 08 жовтня 2011 року о 10 год. 10 хв. на вулиці Дорошенка-Словацького у м.Львові, з вини відповідача, мало місце ДТП за участю автомобіля марки «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля марки «Ауді», д.н.з. [NUMBER], завдавши технічних пошкоджень. Вина відповідача у ДТП встановлена постановою Сихівського районного суду м.Львова від 24 жовтня 2011 року у справі № 3-3346/2011. Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України дана постанова є обов'язковою в частині, що стосується вчинених відповідачем дій, тому вина [PERSON] у вчиненні ДТП не підлягає доказуванню. Автомобіль марки «Ауді», д.н.з. [NUMBER], був застрахований на дату вчинення ДТП, ТзОВ СП «Росан» (м.Львів, вул.Зелена,147), що підтверджено полісом № АА/5169555 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 07.07.2011 /а.с.5/. Однак, у зв'язку із відсутністю у винної особи ([PERSON].) договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на дату ДТП, потерпілий 30.11.2011 звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України із заявою про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок пошкодження застрахованого транспортного засобу у розмірі 9392,85 грн., згідно з звіту №478/11 про оцінку автомобіля марки «Ауді», д.н.з. [NUMBER] позивачем виплачено ТОВ СУКП «Росан» у сумі 7827,38 грн., що підтверджено платіжним дорученням № 49 від 16.01.2012 (проведеного банком 17.01.2012). Разом із тим, відповідач у добровільному порядку компенсувати витрати позивача не здійснив, про що повідомлявся [PERSON] листом МТСБУ від 13.02.2012 №5659/3-2-05. Відтак, доводи заперечення представником відповідача суми відшкодування витрат, судом оцінюються критично, оскільки такі є голослівними та не підтвердженні належними і допустимими доказами у відповідності до ст.ст.57-60 ЦПК України; про розмір заподіяних збитків потерпілому відповідач був повідомлений листом від 13.03.2012, однак останнім не заперечувався, а тому виплачена сума страхового відшкодування приймається судом до уваги, оскільки така підтверджена належними доказами. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що оскільки ДТП 08.10.2011 мала місце та була скоєна з вини відповідача, та дії останнього потягли цивільно-правові наслідки, а тому позивачем право регресної вимоги обґрунтоване належними та допустимими доказами по справі, так як, сума страхового відшкодування виплачена потерпілому, що стверджується платіжним дорученням, а відтак позовна вимога про стягнення страхового відшкодування у сумі 7827,38 грн. підставна та обґрунтована, а тому необхідно стягнути із відповідача на користь позивача у порядку регресу суму страхового відшкодування у вище вказаному розмірі, а позовну вимогу задовольнити повністю. Щодо вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.79 ЦПК України наведено виключний перелік судових витрат, зокрема до яких належать витрати на правову допомогу. Разом із тим, у п.п.47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» від 17.10.2014 №10, роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід врахувати, що особа, яка таку допомогу надала має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Із матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТзОВ «ВМ» (виконавець) укладено додаткову угоду №103 від 12.01.2015 до контракту про надання правової допомоги №80 від 19.12.2012, згідно з якої виконавцем прийнято завдання на ведення від імені позивача справи, відповідачем у якій є [PERSON]; розмір винагороди 1500,00 грн. здійснюється з моменту підписання сторонами акту про виконанні роботи по справі. На виконання контракту Козловському В.Г. видано довіреність про представлення інтересів позивача. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що у відшкодуванні витрат на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн. необхідно відмовити, оскільки право на надання правової допомоги та понесені у зв'язку із цим витрати не підтверджено доказами у відповідності до ст.ст.57-60 ЦПК України. Щодо доводів відповідача про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, суд приходить наступного. Відповідно до ст.257, ч.6 ст.261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Аналогічне положення містить у пп3 п.11, пп3 п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» регресну вимогу може бути пред'явлено протягом трьох років із дня виконання зобов'язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо); при регресі перебіг позовної давності починає обчислюватися з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Згідно з ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що страхове відшкодування у розмірі 7827,38 грн. виплачено позивачем на користь ТОВ СУКП «Росан» 17.01.2012, згідно з платіжного доручення №49 від 16.01.2012; позивач звернувся до суду із позовом 16.01.2015, що підтверджено відбитком на конверті поштового відділення, заявлені вимоги позивачем не відносяться до вимог на які позовна давність не поширюється /у розумінні ст.268 ЦК України/, тому такі заявлені в межах строку позовної давності, а відтак, суд приходить до висновку, що доводи відповідача щодо застосування строку позовної давності необґрунтовані та безпідставні, а у заяві відповідача про застосування строку позовної давності необхідно відмовити. Щодо доводів представника відповідача про приймання поштового відправлення №7906003122420, саме 23.01.2015, а не 16.01.2015, як вбачається із відбитку на конверті, тобто з пропуском трирічного строку, суд не може покласти в основу вирішення питання щодо строку позовної давності відстеження пересилання поштового відправлення, оскільки останнє не є належним і допустимим доказом у відповідності до ст.57-60 ЦПК України. Вирішуючи розподіл судових витрат, суд приходить до наступного. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, згідно з платіжним дорученням, наявним у матеріалах справи, позивачем при подачі позову до суду сплачено 243 грн. 60 коп. судового збору, що підлягає стягненню з відповідача. На підставі ст.ст.261, 993, 1187, 1191 ЦК України, Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»,постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справа» та

Outcome: partial