Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Представник позивача адвокат Кушнеренко Т.В. звернулася до суду з позовом до Хрестівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії. Позов мотивований тим, що позивач власником жилого будинку з господарськими спорудам та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] , вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,2311 га. Рішенням Хрестівської сільської ради ХІ сесії VIII скликання від 29 березня 2018 року № 389 позивачу було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі загальною орієнтовною площею 0,2200 га. ФОП [PERSON] було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) громадянину [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Хрестівської сільської ради від 15.08.2019 йому було відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд з наступних підстав: площа земельної ділянки не відповідає площі вказаній у рішенні сільської ради від 29.03.2018, по господарській книзі та матеріалам технічної інвентаризації, межі із сусідніми ділянками неузгоджені. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства та просить його скасувати з тих підстав, що сільська рада безпідставно відмовила позивачу у погодженні проекту землеустрою. Крім того, позивач просив зобов`язати сільську раду затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та надати зазначену земельну ділянку у приватну власність. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача Хрестівської сільської ради проти позову заперечував. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником жилого будинку з господарськими спорудам та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №76957223 від 26.12.2016. 06 березня 2018 року [PERSON] звернувся із заявою про надання дозволу на розробку технічної документації щодо надання присадибної земельної ділянки у власність до Хрестівської сільської ради. Рішенням ХІ сесії VIII скликання Хрестівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області від 29 березня 2018 року № 389 було надано [PERSON] дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою, щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі загальною орієнтовною площею 0,2200 га. ФОП [PERSON] було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 0,2311 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Вказана технічна документація була подана до Державного земельного кадастру для реєстрації земельної ділянки, як об`єкта цивільних прав та 20 травня 2019 року було зареєстровано земельну ділянку та присвоєно кадастровий номер 6525482400:01:001:0080, загальна площа земельної ділянки становить 0,2311 га, власність комунальна. [PERSON] було подано до Хрестівської сільської ради заяву про затвердження технічної документації та надання земельної ділянки у власність, проте Рішенням ХХV сесії VІІІ скликання Хрестівської сільської ради від 15.08.2019 №1021 відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за наведеною вище адресою з наступних підстав: площа земельної ділянки не відповідає площі вказаній у рішенні сільської ради від 29.03.2018 № 389, по господарській книзі та матеріалам технічної інвентаризації, межі із сусідніми ділянками неузгоджені. Відносини, пов`язані з набуттям громадянами прав на землю, розробленням та затвердженням технічної документації для цього, врегульовані Конституцією України, Земельним кодексом України та Законом України «Про землеустрій». Так, ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Зокрема, відповідно до положень вказаної норми, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу. Разом з тим, відповідно до ч. 14 ст. 186 ЗК України, технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) погодженню не підлягає і затверджується: Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у разі якщо земельна ділянка перебуває у державній або комунальній власності; власником земельної ділянки, у разі якщо земельна ділянка перебуває у приватній власності. Законом, який визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування, є Закон України «Про землеустрій». Згідно ст. 25 вказаного Закону, документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Одним з видів документації з землеустрою є зокрема технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про землеустрій», встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно ч.ч. 9-11 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Тобто, з наведених норм права можна дійти висновку, що після дозволу органу місцевого самоврядування на розробку технічної документації із землеустрою, така технічна документація розробляється на замовлення громадянина, якому такий дозвіл надано. Після розроблення вказаної документації, яка відповідно до ч. 14 ст. 186 ЗК України не підлягає погодженню, у двотижневий строк орган місцевого самоврядування приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Крім того, з аналізу норми ст. 118 ЗК України можна дійти висновку, що відмова органу місцевого самоврядування у затвердженні технічної документації із землеустрою може полягати лише у разі отримання не погодженої технічної документації (в даному випадку така документація не підлягає погодженню) та після здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання негативного висновку такої експертизи, що у даному випадку, згідно ст. 9 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації» не проводиться. Як встановлено судом, в даному випадку позивач розробив технічну документацію із землеустрою з дозволу відповідача, затвердити яку останній відмовився з тих підстав, що площа земельної ділянки не відповідає площі вказаній у рішенні сільської ради від 29.03.2018 № 389, по господарській книзі та матеріалам технічної інвентаризації, межі із сусідніми ділянками неузгоджені. Разом з тим, суд приходить до висновку, що відмова у затвердженні технічної документації із землеустрою з причин зазначених в оскаржуваному рішенні є безпідставною та такою, що не відповідає закону, зокрема ст. 118 ЗК України, оскільки технічна документація розроблена на замовлення позивача з дозволу відповідача, не підлягає погодженню, а тим більш обов`язковій експертизі, що визначено у зазначеній статті. Що до того, що технічна документація потребує проведення вибіркової експертизи землевпорядної документаці, то таке посилання як на відмову в оскаржуваному рішенні не відповідає вимогам ст. 10 ЗУ «Про державну експертизу землевпорядної документації», де зазначено, що вибіркова державна експертиза проводиться за ініціативою спеціально уповноваженого органу виконавчої влади у сфері державної експертизи щодо об`єктів, які не підлягають обов`язковій експертизі, а відповідач не є таким уповноваженим органом. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 580/168/16-ц (провадження № 61-19526сво18) викладено правовий висновок з приводу того, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із власником та/або землекористувачем не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів чи землевласників. Не надання особою своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача та/або власника не може бути перешкодою для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. Не підписання суміжним власником та/або землекористувачем акту узгодження меж земельної ділянки саме по собі не є підставою для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. У зв`язку з викладеним, оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню. Щодо вимог стосовно зобов`язання відповідача затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та надати зазначену земельну ділянку у приватну власність суд виходить з наступного. Згідно з підпунктом 8 пункту «б» частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказані питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Отже, з наведеного вище вбачається, що право розпоряджатися землями комунальної власності, у тому числі право передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до компетенції органів місцевого самоврядування, як і перевірка проектів землеустрою на відповідність їх положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 599/567/17. Тобто, прийняття рішень щодо затвердження технічної документації чи підстав її не затвердження та передання земельної ділянки у власність, є виключною компетенцією органу місцевого самоврядування, а тому в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПУ України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України. Згідно ст.ст. 137 ч.1, 2, 141 ч.1,2 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 13.04.2020 та звіту про списання суми гонорару за надання послуг, згідно договору про надання правової допомоги від 18.03.2020, за надану правову допомогу позивач поніс витрати в сумі 5000,00 грн., які в силу вимог положень ст. 141 ч. 2 п.1 ЦПК України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п.36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10). Таким чином з відповідача на користь позивача з врахуванням часткового задоволення немайнового позову слід стягнути 2500,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 420,40 грн. витрат при сплаті судового збору. З урахуванням викладеного та

Outcome: partial