Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Представник відповідача Нагірненської сільської ради позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності, про що надав письмову заяву. Представник позивача на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 14.10.2004 р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 11.12.1995 р.; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія витягу з нормативно-грошової оцінки земельної ділянки; копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження; копія довідки Нагірненської сільської ради від 14.06.2016 р.; копія сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0092517 від 26.12.1996 р.; копія паспорту та ікпп позивача; копія постанови нотаріуса про відмову у вчинені нотаріальної дії від 12.04.2017 р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON]В звернувся із відповідними вимогами та просить визнати за ним в порядку спадкування право власності на спадкове майно, зазначивши, що за життя його діду [PERSON] належало право на земельну частку (пай) розміром 3,34 умовних кадастрових гектарів, на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай0 серії ОД № 0092517 від 26.12.1996 року. На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, 14.10.2004 р. - помер. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 1266 ЦК України при спадкуванні за правом представлення онуки і онучки, а також правнуки і правнучки спадкодавця спадкують ту частину його майна, яка б належала за законом відповідно їхнім матері чи батькові або бабусі чи дідусеві, якби останні були живими на момент відкриття спадщини. Онуки і онучки, правнуки та правнучки, прадід і прабаба, племінники та племінниці, а також двоюрідні брати і сестри спадкодавця можуть бути спадкоємцями за законом тільки тоді, коли на момент відкриття спадщини не виявилось в живих їхнього відповідного родича, який міг би стати власником тієї частини спадкового майна, що належала б йому за законом. Батько позивача [PERSON], який був сином спадкодавця [PERSON], помер 11.12.1995 року. Враховуючи викладені обставини, позивач за правом представлення має право на успадкування тієї частки, яка б за законом належала його батькові, якби він був живий на момент відкриття спадщини. Якби батько позивача був живий на момент відкриття спадщини, то він був єдиним спадкоємцем першої черги за законом [PERSON] і успадкував усю спадщину. Позивач, як спадкоємець за правом представлення, у відповідний шестимісячний строк до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не звертався, однак позивач прийняв спадщину з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. На час відкриття спадщини, позивач постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Нагірненської сільської ради (вих. № 1604). Протягом строку, встанволеного для прийняття спадщини з моменту її відкриття, позивач про відмову від спадщини не заявляв, а отже фактично прийняв спадщину, що залишилася після померлого [PERSON], в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вступом в управління та володіння спадковим майном. Враховуючі ці обставини, позивач пізніше звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на вищевказану земельну частку (пай), однак йому в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючих документів (оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай) на вищевказану земельну частку (пай), про що 12.04.2017р. нотаріусом було винесено вмотивовану постанову. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права на земельну частку (пай), як на об'єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, що залишилася після померлого [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців першої черги за законом не встановлено, представник відповідача не заперечував проти визнання за позивачем права власності на спадкове майно, після смерті спадкодавця. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за правом представлення (ст. 1266 ЦК України). Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, пізніше подав заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, отже вважається таким, що її прийняв. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї, пізніше звернувся з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, однак, він не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів (оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай), на вказану земельну частку (пай), оскільки лише на підставі оригіналу сертифіката на право на земельну частку (пай) нотаріус може оформити свідоцтво про право на спадщину, про що нотаріусом винесено вмотивовану постанову від 12.04.2017р., у звязку із чим в даний час позивач вимушений звернутися до суду із позовом. Згідно ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України, одним із шляхів захисту прав громадян на землю є визнання прав. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на земельну частку (пай), з підстав прийняття спадщини за правом представлення, однак, з незалежних від нього причин він не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво про право власності на вищевказаний обєкт спадкового майна, у звязку із чим був вимушений звернутися за захистом прав та інтересів до суду. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved