Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Представник позивача звернувся в його інтересах з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» про визнання додаткового договору до договору оренди землі недійсним, посилаючись на те, що згідно державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 № 322608, від 30 серпня 2002 року зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 250, позивач являється власником земельної ділянки, загальною площею 4,42 га, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради. У 2005 році між позивачем та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» було укладено договір оренди землі, щодо оренди ТОВ «Агрофірма «Кочубій» земельної ділянки, загальною площею 4,42 га, розташованої на території зазначеної сільської ради. Вказаний договір було укладено строком на 10 років. 06 квітня 2006 року договір було зареєстровано та позивачем за актом прийому-передачі було передано ТОВ «Агрофірма «Кочубій» в оренду земельну ділянку, загальною площею 4,42 га, розташовану на території Кальниболотської сільської ради. Отже, договір оренди землі набрав чинності 06 квітня 2006 року (момент державної реєстрації договору та передачі земельної ділянки) зі строком його дії до 06 квітня 2016 року. До спливу строку дії указаного договору оренди землі, 05 листопада 2015 року позивач повідомив ТОВ «Агрофірма «Кочубій» про відсутність наміру продовжувати його дію договору. 09 лютого 2016 року позивач повторно повідомив ТОВ «Агрофірма «Кочубій» про відсутність наміру продовжувати дію договору оренди землі. Однак, від ТОВ «Агрофірма «Кочубій» позивач отримав копію додаткового договору № 1 від 05 вересня 2007 року до договору оренди землі № 349 від 06 квітня 2006 року, згідно якого нібито продовжено строк дії договору оренди землі на 15 років. Наголошував, що окрім основного договору оренди землі та акта прийому-передачі до договору позивач інших угод не укладав, а про наявність додаткового договору № 1 від 05 вересня 2007 року до договору оренди землі № 349 від 06 квітня 2006 року позивач дізнався лише після направлення ТОВ «Агрофірма «Кочубій» заяв про припинення договору оренди землі. Більш того, позивач взагалі не мав наміру, фактично після укладення основного договору оренди на тривалий строк - 10 років, укладати будь-які угоди до цього договору про збільшення строку його дії, а відповідно, додатковий договір № 1 від 05 вересня 2007 року до договору оренди землі № 349 від 06 квітня 2006 року є таким, що не відповідає положенням ст. 203 ЦК України, в звязку з чим, просить суд визнати недійсним додатковий договір № 1 від 05 вересня 2007 року до договору оренди землі № 349 від 06 квітня 2006 року, зареєстрований у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному агентстві земельних ресурсів України», запис у Державному реєстру земель від 10 вересня 2007 року за № 267. Враховуючи, що строк дії договору оренди землі від 06.04.2006р. закінчився, 06 квітня 2016 року договір оренди землі укладений між ним та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» 22 листопада 2005 року є припиненим. Враховуючи заявлені позовні вимоги та враховуючи той факт, що на сьогоднішній час у ТОВ «Агрофірма «Кочубій» відсутні будь-які правові підстави володіти та користуватися власністю позивача, а саме земельною ділянкою загальною площею 4,42 га, розташовану на території Кальниболотської сільської ради, а ТОВ «Агрофірма «Кочубій» відмовляється повернути йому його власність, позивач також вимушений просити суд витребувати у ТОВ «Агрофірма «Кочубій» на його користь земельну ділянку, загальною площею 4,42 га, розташовану на території Кальниболотської сільської ради, яка належить позивачу /а.с.2-3/. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, але від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заяву в якій розгляд справи просив проводити за його відсутності, заперечував проти задоволення позову. Крім того у запереченні адресованому суду зазначив, що вважає вимоги позивача до ТОВ «Агрофірма «Кочубій» про визнання недійсним додаткового договору безпідставними, необґрунтованими і такими, що не можуть бути задоволеними враховуючи наступне. Як зазначає позивач у поданій позовній заяві підставою для такого звернення до суду є той факт, що додатковий договір за №1 від 05 вересня 2007 року до договору оренди землі від 06 квітня 2006 року за №349 він не підписував, про його існування йому стало відомо лише 09 лютого 2016 року, а відтак такий Додатковий договір має бути визнаний недійсним. Але твердження позивача, що він дізнався, про існування договору лише в лютому 2016 року є таким, що вводить суд в оману, оскільки відповідач не надавав позивачу примірнику додаткового договору в лютому 2016 року. В свою чергу відповідач надавав позивачу додатковий договір в 2007 році після підписання. До позовної заяви позивач не надав жодного доказу, який підтверджував, що він дійсно дізнався про існування додаткового договору в лютому 2016 році. Отже позивач знав про існування додаткового договору з моменту його укладення в 2007 році. Звертаючись у 2016 році з позовом про визнання недійсним додаткового договору позивач допустив порушення строку позовної давності, а тому суд повинен відмовити в задоволенні позову. Звернув увагу суду на те, що позивач звертався листами від 05 листопада 2015 року та 09 лютого 2016 року з вимогою розірвати договір оренди земельної ділянки, а не так, як стверджує, що він не має наміру укладати новий договір оренди земельної ділянки. Так земельна ділянка була передана позивачем відповідачеві 06 квітня 2006 року, згідно акту прийому-передачі земельної ділянки до договору оренди від 06 квітня 2006 року, копія якого є в матеріалах даної судової справи. Про виконання сторонами договору та додаткового договору, всіх їх умов свідчить копії відомостей про отримання позивачем від відповідача орендної плати. Так позивачем було отримано орендну плату в наступному розмірі: за 2013 рік - грошові кошти у розмірі 4444,64 грн.; за 2014 рік - грошові кошти у розмірі 4444,64 грн.; за 2015 рік грошові кошти у розмірі 5453,39 грн.; за 2016 рік - грошові кошти у розмірі 6308,95 грн. /а.с.35, 36-37/. 07.09.2017 року по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу та провадження у справі зупинено /а.с.76-77/. 07.12.2017 року після надходження висновку експертизи провадження у справі відновлено /а.с.93/. 05.03.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи /а.с.135-136/. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі письмових доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, а заява про застосування строків не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Позивач є власником земельної ділянки площею 4,71 га відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 № 322608, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області /а.с.7/. 06.04.2006 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки на строк 10 років. Земельна ділянка в подальшому у тимчасове користування була передана відповідачу /а.с.12-15/. 05.09.2007 року від імені позивача був\~ укладений додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 349 від 06.04.2006 року з ТОВ «Агрофірма «Кочубій» строком на 15 років, який зареєстровано у\~ Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП Центру ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України 10 вересня 2007 року за № 267 /а.с.9/. Статтями\~14,\~18,\~20 Закону України «Про оренду землі»\~визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі»\~ укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст.\~6\~та ст.\~627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3\~ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом статей\~18,\~20 Закону України «Про оренду землі»\~(у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. \~ Відповідно\~до ч. 1 ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6\~ст. 203 ЦК України. \~Згідно ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити ЦК Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. \~Відповідно до ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~Ч. 1 ст. 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У п. 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~судам розяснено, що відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України, вказує на те, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч. 1\~ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. ст. 12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених\~статтею 82 ЦПК України. За клопотанням представника позивача /а.с.55-56/ ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 07.09.2017 року у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза /а.с.76-77/. Згідно з висновком експерта № 452-453/17-27 від 27.11.2017 року підпис від імені [PERSON] у додатковому договорі № 1 від 05.09.2007 року до договору оренди землі № 349 від 06.04.2006 року, зареєстрованому у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України» запис у Державному реєстрі земель від 10 вересня 2007 року за № 267, виконаний рукописним способом, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] у додатковому договорі № 1 від 05.09.2007 року до договору оренди землі № 349 від 06.04.2006 року, зареєстрованому у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України» запис у Державному реєстрі земель від 10 вересня 2007 року за № 267 виконаний не самим [PERSON], а іншою особою /а.с.85-90/. Відповідачем не надано жодного доказу, який би спростовував висновок експертизи. Судом не приймається до уваги твердження відповідача, викладене в запереченні на позов, з приводу пропуску позивачем строку на звернення до суду з даним позовом, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи спочатку 06.04.2006 року між сторонами було укладено договір оренди землі на строк 10 років, який в подальшому було одноособово 05.09.2007 року пролонговано відповідачем на термін 15 років /а.с.49,50-52/. Про наміри припинення з відповідачем правовідносин позивач виклав свою позицію в листопаді 2015 року. Тобто з цього можна зробити висновок, що позивач діяв у межах та у спосіб визначений п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» та керувався тим, що термін дії договору складає 10 років, а не 15 років, як зазначено в додатковій угоді. З аналізу ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України вбачається, що даного виду правовідносин, що виникли між сторонами застосовується позовна давність тривалістю у три роки, але з часу коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права. Дефініція строку позовної давності дана у ст. 256 ЦК України, зокрема це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивач не знав та не міг знати про існування додаткової угоди, оскільки вона була складена відповідачем одноособово та не вручалась позивачу, що на думку суду є порушенням ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі». Отже суд враховуючи наведене вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. Відповідач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, про те, що позивач був обізнаний в укладанні додаткової угоди та, що реєстрація договору, яка відбулась 10.09.2007 року /а.с.49/ здійсненна ним, або іншою уповноваженою позивачем особою, у визначеному законом порядку. Висновок судово-почеркознавчої експертизи вказує на те, що відповідач на час укладання додаткової угоди взагалі зневілював інтересами позивача, самостійно уклав та подав її на реєстрацію при цьому порушивши конституційні права позивача на вільне володіння, розпорядження, користування належною йому земельною ділянкою (ст. 41 Конституції України). Не заслуговує на увагу твердження відповідача про збільшення розміру орендної плати за користування орендованою земельною ділянкою, оскільки ці дії вчинялись відповідачем самостійно, а не так як обумовлено сторонами в основному договорі (п. 36 договору). Тобто це було власним рішенням відповідача, на думку суду з метою заохочення орендодавця, при цьому переслідуючи мету повторно в майбутньому схвалити з ним тотожній правочин. Збільшення орендної плати не може мати привязку до схвалення правочину позивачем та відрахування з часу її збільшення строку позовної давності. Також суд відмічає, що відповідач надав суду відомості про виплату грошей (як доказав сплати збільшеної орендної плати), а не орендної плати, як передбачено п. 9 основного договору оренди землі. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Отже, враховуючи викладене а також те, що оспорюваний договір позивач не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав, строк на звернення до суду з даним позовом не пропустив, суд приходить до висновку, що відсутність волевиявлення власника земельної ділянки є підставою для визнання договору недійсним з моменту його укладання (ст. ст. 203, 215 ЦК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні судові витрати /а.с.1,82/. На підставі\~ викладеного,

Outcome: approved