Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Представник позивача [PERSON] 09.04.2020 звернулася до суду з указаним позовом та уточнивши 25.05.2020 позовні вимоги просила суд витребувати із незаконного чужого володіння у [PERSON] та повернути [PERSON] грошові кошти в розмірі 50000,00 грн, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] відсотки за користування коштами в розмірі 59956,70 грн, а також витрати зі сплати судового збору за подання позову до суду та на правничу допомогу. В обґрунтування позову вказувала, що [PERSON] (колишнє прізвище [PERSON] ), виявила намір передати [PERSON] земельну ділянку (пай № 8 ) розміром 4,4471 га, кадастровий номер 1221887700:01:005:0893, що розташована на території Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, сільськогосподарського призначення, належної їй на підставі державного акту І-ДП №113369. Між ними 04.11.2015 укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки. З метою досягнення домовленості щодо передачі земельної ділянки в користування, згідно з розписки, укладеної між [PERSON] та [PERSON] , відповідач отримала грошові кошти в розмірі 50000,00 грн, як розрахунок за договором оренди земельної ділянки. Окрім того, позивач діючи на підставі довіреності від 03.11.2015, в інтересах [PERSON] , як орендодавця з одного боку, уклав 10.07.2018 договір оренди належної останній земельної ділянки, площею 4,4471 га, з кадастровим номером 122188700:01:005:0893, з [PERSON] , як орендарем, з іншого боку (а.с.17), який визнано недійним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20.03.2020 На даний час [PERSON] земельну ділянку у фактичне користування [PERSON] не передала, у той же час, грошові кошти позивачу не повернула. Оскільки відповідачем не дотримано домовленостей, досягнутих між нею та позивачем, будь-які зобов`язання щодо земельної ділянки належної відповідачу між сторонами відсутні, земельна ділянка позивачу не передавалася, позивач змушений звернуться до суду з позовними вимогами щодо витребування з володіння відповідача та поверненню позивачу грошових коштів в сумі 50000,00 грн, сплачених останнім відповідачу на виконання попереднього договору купівлі-продажу від 04.11.2015. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, позивач просить стягнути з [PERSON] відсотки за безпідставне утримання майна, а саме коштів, за період з дати сплати відповідачу позивачем грошових коштів 05.11.2015 по дату звернення позивача до суду із зазначеною позовною вимогою 22.05.2020, у загальному розмірі 59956,70 грн. Також представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, що понесені ним на сплату судового збору в розмірі 1681,60 грн та на правову допомогу в розмірі 5668,00 грн. Ухвалою суду від 13.04.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач та його представник правом на участь у судовому засіданні не скористалися. Представник позивача подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутністю, проти заочного розгляду справи не заперечувала (а.с.57). Відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання (а.с.56), однак до суду повторно не з`явилася, про причини неявки не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності не надала, відзиву не подано. Зі згоди представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд постановив ухвалити заочне рішення, на підставі наявних у ній доказів, що відповідає положенням ст. 280-281 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу, яка під час реєстрації шлюбу змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ДП № 113369, який зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3100 від 17.10.2001, належить земельна ділянка (пай № 8 ), розміром 4,972 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (а.с.9). Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки (паю №8) від 04.11.2015, [PERSON] продала [PERSON] належну їй земельну ділянку загальною площею 4,972 га сільськогосподарського призначення, за наперед визначеною та сплаченою ціною. При цьому, [PERSON] передав, а [PERSON] отримала повний розрахунок, а саме 50000,00 грн готівкою. Передача земельної ділянки повинна здійснитися без розроблення проекту її відведення у 3-денний строк після підписання договору (а.с.47). Договір купівлі-продажу земельної ділянки станом на день розгляду справи судом, між сторонами не укладався, його державна реєстрація не здійснювалася, що перед судом не спростовано. Окрім того, позивач 11.01.2017 звертався до суду з позовом та просив визнати право на оренду належної [PERSON] земельної ділянки. Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 18.12.2017 (справа №177/33/17) у задоволенні позову відмовлено, при цьому встановлено, що при укладенні договору оренди від 04.11.2015 земельної ділянки загальною площею 4,972 га, [PERSON] та [PERSON] не досягли всіх істотних умов, визначених ст. 15 Закону України «Про оренду землі», у встановленому законом порядку державна реєстрація цього договору не відбулася, земельна ділянка за актом приймання-передачі не передана. Окрім того, при судовому розгляді справи №177/33/17 досліджена розписка про передачу грошових коштів [PERSON] [PERSON] , у сумі 50000,00 грн, як розрахунок за земельну ділянку. [PERSON] довіреністю від 03.11.2015, що засвідчена секретарем Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, Кандибою С.Я. , уповноважила [PERSON] (позивача у справі), бути її представником по питанню належної їй земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (пай № 8 ) 4,972 га, розташованої на території Чкаловської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області в державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях, незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності. На підставі вказаної довіреності [PERSON] виготовлено на вказану земельну ділянку технічну документацію, присвоєно кадастровий номер 1221887700:01:005:0893, у зв`язку з чим, під час визначення меж, площа земельної ділянки змінилася з 4,972 га на 4,4471 га. [PERSON] , діючи на підставі довіреності від 03.11.2015, в інтересах [PERSON] , як орендодавця з одного боку, уклав договір оренди належної останній земельної ділянки, площею 4,4471 га, з кадастровим номером 122188700:01:005:0893, з [PERSON] , як орендарем, з іншого боку, який визнано недійсним, згідно з рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 25.03.2020, скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором КП ДОР «Криворізьке БТІ». Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Статтею 20 ЦК України передбачено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок іншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених у ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань щодо набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ст. 1213 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений раніше у постановах Верховного Суду у справах № 910/3395/19 від 23.01.2020, № 918/47/18 від 23.04.2019 та від № 904/2444/18 01.04.2019 у справі. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України, звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України можливо застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 03.06.2015 у справі №6-100цс15. Оскільки між сторонами будь-які договірні зобов`язання щодо земельної ділянки відсутні, договір оренди, який визнано недійсним рішенням суду від 25.03.2020 укладався [PERSON] в інтересах [PERSON] з [PERSON] , тобто, земельна ділянка у фактичне користування позивачу передана не була, відтак, будь-якої правової підстави (договірної або позадоговірної) для отримання грошових коштів немає. Відповідач [PERSON] до суду не з`явилася, доводи позовної заяви належними та допустимими доказами не спростувала, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку про обґрунтованість і доведеність у ході судового розгляду позовних вимог у частині витребування із незаконного чужого володіння [PERSON] та повернення [PERSON] грошових коштів у розмірі 50000,00 грн, як таких, що отримані [PERSON] без будь-якої правової підстави. Частиною 1 статті 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. За період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як на підтвердження вимог щодо стягнення з відповідача відсотків за користування коштами в розмірі 59956,70 грн представником позивача надано розрахунок відсотків з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 05.11.2015 по 22.05.2020 (а.с.28), з яким суд не може погодитися з таких підстав. При визначенні інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 і Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць. На виконання рекомендацій Верховного Суду України (лист «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.97 № 62-97р) вважається, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа, то розрахунок починається з наступного місяця. І за аналогією: якщо погашення заборгованості відбулося з 1 до 15 числа відповідного місяця - інфляційна зміна розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна зміна розраховується з урахуванням цього місяця. Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції виконується шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення виплати заборгованості. Для відокремлення інфляційних збитків за певний період від основної заборгованості з остаточного розрахунку основного боргу з інфляційною складовою, проведеного із застосуванням вказаної послідовності, необхідно відняти основний борг, який залишився непогашеним на кінець розрахункового періоду. Розмір індексу інфляції за період з 05.11.2015 по 22.05.2020 склав: листопад 2015- 102,0; грудень 2015 - 100,7; січень 2016 - 100,9; лютий 2016 - 99,6; березень 2016 - 101,0; квітень 2016 - 103,5; травень 2016 - 100,1; червень 2016 - 99,8; липень 2016 - 99,9; серпень 2016 - 99,7; вересень 2016 - 101,8; жовтень 2016 - 102,8; листопад 2016 - 101,8; грудень 2016 - 100,9; січень 2017 - 101,1; лютий 2017 - 101,0; березень 2017 - 101,8; квітень 2017 - 100,9; травень 2017 - 101,3; червень 2017 - 101,6; липень 2017 - 100,2; серпень 2017 - 99,9; вересень 2017 - 102,0; жовтень 2017 - 101,2; листопад 2017 - 100,9; грудень 2017 - 101,0; січень 2018 - 101,5; лютий 2018 - 100,9; березень 2018 - 101,1; квітень 2018 - 100,8; травень 2018 - 100,0; червень 2018 - 100,0; липень 2018 - 99,3; серпень 2018 - 100,0; вересень 2018 - 101,9; жовтень 2018 - 101,7; листопад 2018 - 101,4; грудень 2018 - 100,8; січень 2019 - 101,0; лютий 2019 - 100,5; березень 2019 - 100,9; квітень 2019 - 101,0; травень 2019 - 100,7; червень 2019 - 99,5; липень 2019 - 99,4; серпень 2019 - 99,7; вересень 2019 - 100,7; жовтень 2019 - 100,7; листопад 2019 - 100,1; грудень 2019 - 99,8; січень 2020 - 100,2; лютий 2020 - 99,7; березень 2020 - 100,8; квітень 2020 - 100,8; травень 2020 - 100,3. Середній індекс інфляції за певний період розраховується з формули: ІІс = (ІІ1 :100) х (ІІ2 : 100) х (ІІ3 : 100) х … (ІІz : 100), де ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, а ІІz - індекс інфляції за останній місяць прострочення. Отже, середній індекс інфляції за період з 05.11.2015 по 22.05.2020 складає: 1,52560572. Тобто інфляційне збільшення, виходячи з суми боргу 50000,00 грн за період прострочення грошового зобов`язання 1661 день складає 26280,29 грн (з розрахунку (50000,00 х 1,52560572) - 50000,00 = 26280,29). Розрахунок 3% річних виконується за формулою: сума санкції = С х Д : 365 х 3 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення, відповідно, 50000,00 х 1661 : 365 х 3 : 100 = 6826,03 грн. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування коштами, відповідно до ст. 625 ЦК України, підлягають до часткового задоволення, а саме: стягнення інфляційний втрат в розмірі 26280,29 грн. та 3% річних 6826,03 грн. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, серед інших, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 59 Конституції України гарантується право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Представництво інтересів в суді, як форма правничої допомоги полягає у сприянні особи у здійсненні нею права на захист, що є способом реалізації нею її прав та обов`язків, у разі неможливості з певних причин взаємодіяти із учасниками правових відносин. Одним із видів представництва є представництво за договором, тобто письмовою угодою, якою особа уповноважує іншу особу представляти її інтереси у правових правовідношеннях, як із судом так і з учасниками судового процесу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. У даному випадку представництво інтересів позивача [PERSON] здійснювала адвокат Ковалик М.Ф. на підставі угоди про надання правової допомоги № 14 від 20.02.2020, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2504 від 15.05.2012 та ордеру від 20.02.2020 №021/049 (а.с.6-8). Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до умов договору про надання правової допомоги № 14 від 20.02.2020 сторони домовилися, що гонорар здійснюється шляхом оплати грошових коштів у розмірі 5668,00 грн через квитанцію у день підписання угоди (а.с.6). Зазначена сума була сплачена позивачем адвокату Ковалик М.Ф., що відображено в квитанції № 550577 від 20.02.2020 (а.с.8). З урахуванням наведеного, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5668,00 грн, які поніс [PERSON] під час вирішення судом цивільної справи, відповідно до ст. 138 ЦПК України, з огляду на їх обґрунтованість, співмірність та відсутності заперечень з боку відповідача, підлягають стягненню з останнього. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог (75,58%), згідно зі ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно частині задоволених вимог, що становить 1270,95 грн.

Outcome: partial