Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити по підставам вказаним у позовній заяві і просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 20925,79 грн. та судові витрати по справі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить залишити їх без задоволення, надав з цього приводу письмові заперечення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила залишити його без задоволення по підставам, вказаним у запереченні. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідив матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги не обґрунтовані, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 18.01.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 3 тис. грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач також посилається на те, що відповідача заява разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою складає кредитний договір між відповідачем та банком, на що відповідач надав свою згоду, підписав бланк заяви позичальника. Умовами та Правилами надання банківських послуг, які позивач додав до свого позову п. 1.1. встановлено, що зазначені документи складають тільки договір про надання банківських послу і, а кредитний договір . Кредитний договір відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Вказаною норма права (ст.. 1055 ЦК України) передбачено, якою повинна бути форма кредитного договору - і вказана норма права не передбачає, що письмова форма кредитного договору вважається додержаною у разі, якщо замість кредитного договору позичальник надасть свою згоду на те, щоб його заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг вважалися кредитним договором або договором про надання банківських послуг. В інших випадках, зокрема у ст. 1059 ЦК України законом прямо передбачено, що форма договору банківською вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документу. Але на відміну від договору банківського вкладу законодавством відносно форми кредитного договору не передбачено, що його письмова форма вважається додержаною, якщо замість самого кредитного договору буде заява від позичальника про те, що він згоден з Умовами надання банківських послуг, і згоден вважати свою заяву та вказані Умови договору про надання банківських послуг або кредитним договором. Однак позивач всупереч вимогам ст. 1055 ЦК України взагалі не укладав із відповідачем ніякого кредитного договору у розумінні Цивільного Кодексу України, і тому не надав суду ніякого Кредитного договору, а замість нього надав який то невідомий відповідачеві текст ніби то погоджених ним Умов, які відповідач взагалі ніколи не бачив і не підписував. Відповідач звернувся до позивача тільки з заявою позичальника, яку позивач безпідставно вважає кредитним договором разом з Пам'яткою клієнта та Умовами та Правилами надання банківських послуг, всупереч вимогам закону, а саме ст. 1055 ЦК України. Відповідно до змісту вказаної позовної заяви та наданих позивачем доказів , він замість кредитного договору, який повинен бути, як кожен договір узгоджений та підписаний сторонами, надав відповідачеві для ознайомлення тільки якісь Умови. Відповідно до змісту позовних вимог, при укладенні договору, сторони нібито керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України яка регулює не кредитний договір, а договір приєднання, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. В даному випадку з боку відповідача не було ніякого приєднання до запропонованого договору. Ніякий договір відповідачеві взагалі не був запропонований, і тому приєднатися відповідачеві було ні до чого. Крім того, ніде, ні в яких наданих позивачем письмових доказах не було передбачено, що сторони керуються ст. 634 ЦК України, тобто договором приєднання. Вказана обставина є тільки домислом позивача. Кредитні правовідносини в ЦК України 2003 року врегульовані главою 71, параграф № 2, статті 1054 - 1057, а не статуєю 634 ЦК України, на яку посилається позивач. Законодавством не передбачено застосування ст.. 634 ЦК України до кредитних правовідносин. З огляду на вищевикладене, має місце неправильне застосування норм матеріального права, окрім правових норм, які регулюють кредитні правовідносини позивач посилається на інші норми матеріального права, які регулюють не кредитні, а інші правовідносини між сторонами. Також відповідач не визнав заявлений позов і з тієї підстави, що до приєднаних позивачем до позову Умовах немає його підпису, яким би підтверджувався той факт, що він був ознайомлений саме з зазначеними Умовами і а Правилами надання банківських послуг, і саме з ними він нібито погодився. Відповідачем не були узгоджені та підписані надані позивачем та Правила Умови надання банківських послуг, які не носять нормативного характеру, про що свідчить відсутність його підпису не тільки під кожною сторінкою Умов, а і під зазначеним документом взагалі. Також немає відповідача підпису під розміром нібито встановленої щомісячної комісії та процентної ставки по кредиту у розмірі 36% річних, що свідчить про те, що вказане питання також не було узгоджено між сторонами. Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України , штрафом є неустойка , що обчислюється у процентах від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, надані позивачем до позову Умови та правила надання банківських послуг та заява позичальника не є належним доказом по справі, не є Кредитним договором у розумінні параграфа 2 глави 71 ЦК України, а є не нормативним правовим актом, та тільки документом внутрішнього користування банку, в якому відповідачем не підписано жодного аркуша про те, що відповідач був ознайомлений з його текстом, і що він узгоджений з відповідачем. Також відповідачем та його представником було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 31 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають н кредитних правовідносин», враховуючи положення пункту 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчою кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту» строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливає і до додаткової вимоїн (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини 13 етапі 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Згідно зі ст.ст. 530, 631 ЦК країни якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Частиною 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Строк дії банківської картки обмежений і складає від 1 до 3 років. Відповідачеві були видані грошові кошти з терміном дії картки 3 роки, тобто по 18.01.2010 року. Банк картку не перевипускав. Відповідно до ст. 252 ЦК України: «Визначення строку та терміну» - Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Таким чином, оскільки банком не перевипускалася картка клієнта та не продовжувався строк її дії, відповідач зобов'язаний був погасити заборгованість до 18 січня 2010 року - місяця, в якому закінчився термін дії картки. Перебіг строку позовної давності в межах якого позивач мав звернутися до суду за захистом свого порушеного цивільного права розпочався з 19.01.2010 року. Позовна заява банку датована 12.11.2013 року, з позовом ПАТ «КБ Приватбанк звернувся до суду у грудні 2013 року, тобто за межами строку позовної давності, визначеної законом у три роки. Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Тобто вказаний позов поданий з порушенням строків позовної давності, що також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог банку. Незрозумілим для суду є і та обставина, чому позивач своєчасно не звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості, чекаючи зростання відсотків та ніяким чином не повідомляв відповідача про нібито наявну заборгованість перед банком. Окрім того, наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає вимогам, що до нього пред'являються та не може бути взяти судом до уваги яке доказ нібито виявленої заборгованості. Таким чином суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] «про стягнення заборгованості».

Outcome: dismissed