Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою 02.12.2019 року, в якій просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що на підставі Договору дарування від 30.07.2013 року [PERSON] належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстрований рідний брат позивача - [PERSON] , однак з 30.07.2013 року по лютий 2017 року не проживав у житловому приміщенні. Відповідач не проживав в житловому приміщенні понад рік без поважних причин та не сплачував комунальні послуги, у триманні майна участі не брав. Жодних перешкод в користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Участі в оплаті житлово-комунальних послуг за квартиру [PERSON] не приймає, матеріальної допомоги на це не надає, в той час як зняти з реєстраційного обліку місце проживання [PERSON] в досудовому порядку позивач не має можливості, а реєстрація відповідача обмежує її права як власника та змушує нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг за нього, що створює відповідні незручності, тому за захистом своїх прав та інтересів позивач вимушена звернутись до суду. Ухвалою суд від 15.01.2020 року відкрито провадження у справі та прийнято до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження (суддя Чернова Н.В., а.с. 58-59). На підставі розпорядження керівника апарату суду №376 та протоколу розподілу від 18.05.2020 року справа передана в провадження судді Гриня Н.Г. Позивач та її представник правом на участь у судовому засіданні не скористались, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк він не подав. Суд звертає увагу на те, що судом вжито необхідних заходів для забезпечення участі [PERSON] , після повторного розподілу чотири рази справа призначалась до розгляду, жодного разу останній не з`явився до суду, кожного разу направляючи на електронну адресу суду заяву про відкладення розгляду справи, через спалах у світі короновірусу на іншу дату та у зв`язку з запровадженням карантину у м. Кривому Розі. На думку суду, систематичне ухилення відповідача від участі в судовому розгляді порушує права іншої сторони на своєчасний розгляд судом цивільної справи протягом розумного строку. Суд надав реальний час та можливість стороні відповідача скористатись своїми процесуальними правами, однак останній не скористався з причин, які не можуть бути визнані судом як поважні, оскільки останній не був позбавлений можливості приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, а саме системи «EasyCon». Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, викладеної в п.п.66-69 рішення у справі «Смірнова проти України», «…сторони зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти повагу до інших учасників процесу та суду, вживати заходів до всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи протягом розумного строку…». Як встановлюють Бангалорські принципи поведінки суддів, схвалені резолюцією 2006/23 Економічної і Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 року, об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також враховуючи належне повідомлення відповідача, не подання відзиву суд постановив ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних доказів за відсутності заперечень з боку позивача проти заочного розгляду справи. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило, процесуальні дії не вчинялись. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. [PERSON] на праві приватної власності належить житлове приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору дарування квартири від 30.07.2013 року , посвідченого державним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. (а.с. 14-15). Право власності на квартиру за нею зареєстроване за № 1927509 (а.с. 13). Як слідує з відповіді Криворізької об`єднаної міської довідково-інформаційної служби №43 від 09.10.2019 року (а.с.16) та довідки адресно-довідкового підрозділу за №01.16-13/1/2308 (а.с. 57), з 30.08.2001 року [PERSON] значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту від 13.11.2019 року, засвідченого ТОВ «Житлосервіс-КР» (а.с.7), фактично [PERSON] в квартирі не проживає з 2018 року по теперішній час. Судовим розглядом також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є рідним братом та не сестрою, що не заперечувалось сторонами. Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач в належному позивачеві житловому приміщенні не проживає понад один рік, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідача створює позивачеві перешкоди в користуванні належною їй власністю, обмежуючи майнові права [PERSON] , яка вимушена сплачувати за відповідача [PERSON] додатково комунальні послуги, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явлених ним вимог негаторного позову та необхідність їх задоволення із визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку із тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з Відповідача на її користь судових витрат, суд

Outcome: approved