Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Фомін Д.І. звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1 563 040,00 грн. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 30 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до якого позивач передав у власність готівкою, а [PERSON] прийняв 2 352 000,00 грн, що на момент укладення договору позики грошей було еквівалентним 294 000,00 доларів США по курсу НБУ, із зобов`язанням повернути у визначені цим договором строк, порядку та розмірі. Відповідно до п. 3, 6 Договору позики грошей, позика була надана на три місяці і позичальник зобов`язаний був повернути позику в національній валюті - гривні в сумі еквівалентній 311 640,00 доларів США за курсом НБУ на день повернення. Однак [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємицею за заповітом померлого є відповідач [PERSON] , яка 11 листопада 2011 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте через існування боргу так і не здійснила оформлення права власності на квартиру. Рішенням Апеляційного суду м. Києва у справі № 2604/24484/12 від 11 вересня 2013 року за позовом [PERSON] до [PERSON] вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 1 214 000,00 грн та 1 214,00 грн судового збору. Розмір стягнутої суми обґрунтовувався тим, що ймовірна вартість спадкового майна на час розгляду справи становила 1 214 000,00 грн. На примусове виконання даного рішення 07 жовтня 2013 року було видано виконавчий лист та 08 листопада 2013 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 14 грудня 2017 року, яка набрала законної сили 22 березня 2018 року, звернуто стягнення на спадкове нерухоме майно, що належить [PERSON] , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме - квартиру [ADDRESS] . У лютому 2019 року [PERSON] звернувся вже до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2013 року №2604/24484/12. 06 лютого 2019 року приватним виконавцем Каращук К.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 07 лютого 2019 року винесено постанову про арешт майна боржника - квартири [ADDRESS] . Згідно нового звіту ринкова вартість даної квартири, станом на 07 травня 2019 року становила 2777040,00 грн. 18 липня 2019 року на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва у справі №2604/24484/12 від 11 вересня 2013 року та в порядку ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» було реалізовано арештоване майно з прилюдних торгів, а саме квартиру по [ADDRESS] за ціною - 2 777 040,00 грн. Від реалізації арештованого майна позивачу було повернуто грошову суму у розмірі 1 214 000,00 грн, тобто суму зазначену в ймовірній оціночній вартості арештованого нерухомого майна станом на 25 квітня 2013 року, а не за вартістю майна на час реального виконання рішення суду, що сталось більше ніж через 6 років, а отже борг повернуто у сумі, меншій ніж вартість спадкового майна, що не покриває суму боргу. Враховуючи наведене, а також те, що відповідачу було відомо про вимогу позивача повернути позику в сумі еквівалентній 311 640,00 доларів США за курсом НБУ на день повернення, однак остання не вчинила жодних дій щодо повернення вказаної суми грошових коштів, а також не вчинила жодних дій після ухвалення рішення суду про стягнення боргу зі спадкового майна та чинила перешкоди при виконанні рішення суду, позивач вважає, що відповідачем порушено право позивача на отримання суми боргу, що дорівнює вартості спадкового майна на день його реалізації. Згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог, представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1 277 148,32 грн. (т.1 а.с.105-106) Заявлена до стягнення сума за заявою про зменшення позовних вимог визначена, виходячи з суми коштів на депозитному рахунку приватного виконавця, що залишилась після задоволення вимог за виконавчим листом № 2604/24484/12. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02 вересня 2019 року у вказаній справі було відкрито провадження, справа призначена до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 02 жовтня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за відсутністю підстав. У відзиві зазначено, що 8 років тому помер рідний брат відповідача - [PERSON] , яким за життя було складено заповіт щодо майна: квартири [ADDRESS] та машино-місця № [NUMBER] , що знаходиться в підземному паркінгу по [ADDRESS] . Відповідач прийняла спадщину, проте свідоцтва про право на спадщину не отримувала, право власності на спадкове майно не набувала. Зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Також у відзиві вказується, що позивач скористався своїм правом на звернення до суду з позовом у 2012 році, заявивши про стягнення коштів у розмірі 2489972,44 грн, на підставі договору позики. В рамках даної справи було подано заяву про зменшення позовних вимог - до 1214000,00 грн. Станом на 18 липня 2019 року рішення суду виконано в повному обсязі. Вважає, що позивач повторно звертається до суду з ідентичним позовом. Стягнута за рішенням суду сума визначалась саме за оцінкою, наданою самим позивачем. Вважає, що даним позовом позивач намагається захистити своє право всупереч способу, порядку і загальним строкам позовної давності. Також у відзиві зазначено, що між сторонами відсутні будь-які договірні зобов`язання, а мають місце лише правовідносини, що випливають зі спадкового права та стосуються виключно рішення суду. Відповідач не погоджується з доводами позовної заяви про те, що приватним виконавцем було реалізовано спадкове майно більше ніж через 6 років, саме з вини відповідача та зазначає про право сторони виконавчого провадження оскаржувати дії виконавців. При цьому позивачем рішення, дії та бездіяльність виконавців не оскаржувались. Жодних дій, які б ускладнювали, унеможливлювали чи перешкоджали виконанню рішення суду, відповідач не вчиняла. Вважає, що відсутність свідоцтва про право на спадщину не перешкоджає та не унеможливлює виконання рішення суду. Щодо оскарження нею дій державного виконавця зазначила, що за її скаргою виявлені порушення в діях заступника начальника ВДВС та притягнуто її до відповідальності, а також судом визнані неправомірними дії щодо арешту та опису майна відповідача. Крім того у відзиві зазначено, що відповідач не має юридичних та майнових прав на грошові кошти, розміщені на рахунках приватного виконавця, які позивач просить стягнути з відповідача, вона не отримувала грошових коштів від реалізації спадкового майна. Вважає, що позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти додатково, крім встановленої рішенням суду суми, визначеної за результатами оцінки майна. Крім того, відповідач не отримувала від приватного виконавця документів, що підтверджують надходження грошових коштів від реалізації спадкового майна та протоколу електронних торгів. Згідно даних виконавчого провадження, рішення суду виконано в повному обсязі, водночас виконавче провадження не закінчено, постанови про закриття виконавчого провадження не винесено. Крім того, зазначає про існування постанови про стягнення основної винагороди, на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження. Вважає, що з вирученої від реалізації спадкового майна суми, підлягають сплаті виконавчий збір, витрати виконавчого провадження, штрафи та інші стягнення. (т.1 а.с.37-49). 01 листопада 2019 року представником позивача [PERSON] - адвокатом Фоміним Д.І. направлено на адресу суду відповідь на відзив, у якій представник позивача не погоджується з обґрунтуванням відповідача щодо пропуску строку позовної давності, оскільки остаточним моментом встановлення дійсної вартості спадкового майна, є день проведення електронних торгів. Зазначає, що саме з цього часу у позивача виникло право на задоволення своєї майнової вимоги, як кредитора, в межах вартості майна, одержаного відповідачем у спадщину. Та вказує, що ця вимога є новою, а не додатковою до вимоги, яка була задоволена рішенням суду у 2013 році. Крім того, при розгляді справи №2604/24484/12, суд не міг вийти за межі ймовірної вартості спадкового майна, що існувала на той час. Проте, згідно нового звіту, проведеного в рамках виконавчого провадження, ринкова вартість квартири станом на 07 травня 2019 року становила вже 2777040,00 грн та лише 18 липня 2019 року на виконання рішення суду було реалізовано квартиру за вищевказаною ціною. Від реалізації арештованого майна, приватним виконавцем було повернуто позивачу грошову суму в розмірі 1214000,00 грн, тобто суму визначену в оціночній вартості майна станом на 25 квітня 2013 року, а не за вартістю на час виконання рішення суду. Адже вартість всього спадкового майна складає 2777040,00 грн, а не 1214000,00 грн. Проте, в порушення вимог ст.1282 ЦК України, позивачу повернуто лише частину від вартості спадкового майна. Також у відповіді зазначено, що відповідачу було відомо про вимогу позивача повернути позику в сумі еквівалентній 311640,00 доларів США за курсом НБУ на день повернення, проте вона не вчинила жодних дій щодо повернення коштів та не виконувала рішення суду. Вважає, що відповідачем порушено право позивача на отримання суми боргу, що дорівнює вартості спадкового майна на день його реалізації. Крім того, у відповіді зазначено, що приватний виконавець не є власником коштів, що залишились на депозиті від реалізації майна, та ці кошти вважаються власністю саме відповідача. (т.1 а.с.98-101) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 04 березня 2020 року закінчено підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.96) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 24 червня 2020 року заяву представника позивача [PERSON] - адвокат Фоміна Д.І. про забезпечення позову - задоволено частково, накладено арешт на грошові кошти від реалізації квартири в розмірі 1 277 148,32 грн., що знаходяться на депозитному рахунку приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук Катерини Леонідівни у виконавчому провадженні №58308342 від 06 лютого 2019 року та заборонити вчиняти буд-які дії щодо зазначених коштів до ухвалення рішення у справі №755/13391/19. (т.2 а.с.128-130) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 20 липня 2020 року відмовлено в задоволені заяви відповідача [PERSON] про зустрічне забезпечення позову. (т.2 а.с.167, 176-177) Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 20 серпня 2020 року відмовлено у задоволені клопотання відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову. (т.2 а.с.194-195) Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його представник - адвокат Фомін Д.І. в судовому засіданні позов підтримав, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, з підстав, викладених у позовній заяві. Надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснив, що рішення суду виконувалось 6 років, весь цей час відповідач намагалась перешкоджати виконанню рішення - не отримувала свідоцтво про право на спадщину, оскаржувала дії виконавця. Внаслідок змін в законодавстві стало можливим звернутися до суду за встановленням порядку виконання рішення суду - зверненням стягнення на майно. Квартиру було реалізовано за суму більшу, ніж підлягала стягненню, отже кошти, що залишились, як спадщина також підлягають стягненню з відповідача. Заначив, що лише після реалізації квартири стало відомо про збільшення вартості спадкової маси. Також пояснив, що 28 квітня 2013 року заява про зменшення позовних вимог подавалась у відповідності до оцінки вартості майна, проведеної в межах судової справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (т.3 а.с.20) в якій просила відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених нею у відзиві на позовну заяву, також подала до суду письмові пояснення, які долучені до матеріалів справи (т.2 а.с.45-56) та заяву, в якій серед іншого просила застосувати позовну давність (т.2 а.с.138-149). Представник відповідача [PERSON] - адвокат Березіна С.Г. в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, подала до суду письмовий виступ у дебатах представника відповідача, долучений до матеріалів справи (т.2 а.с.226-235) та надала пояснення аналогічні доводам, наведеним у письмових дебатах. Крім того, представник відповідача [PERSON] - адвокат Березіна С.Г. подала до суду заяву про застосування позовної давності (т.2 а.с.135-136). 22 лютого 2021 року відповідач [PERSON] подала до суду повідомлення про дострокове розірвання (11 лютого 2021 року) договору про надання правничої допомоги з адвокатом Березіною С.Г. (т.3 а.с.24-25) Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Берестова Ірина Олександрівна про стягнення боргу - задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 1214000,00 грн та 1214,00 грн судового збору. (т.1 а.с.14-17) Вказаним рішенням суду встановлено: «30.09.2011 між позивачем та [PERSON] , як позичальником, був укладений договір позики, за якими позивач передав позичальнику грошові кошти в сумі 2352000 грн., що на момент укладення договору було еквівалентно 294000 доларам США. Відповідно до п.п. 3, 6 договору позики, позика була надана на три місяці і позичальник був зобов`язаний повернути позивачу кошти в гривнях в сумі еквівалентній 311640 доларів США. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємицею за заповітом померлого є відповідач [PERSON] , яка звернулась до нотаріальної кантори з заявою про прийняття спадщини. З матеріалів спадкової справи вбачається, що до нотаріуса також звернулись з заявами-повідомленнями про борги померлого [PERSON] , ПАТ «Апекс-Банк», та [PERSON] Про надходження вказаних заяв була повідомлена відповідач. Судом першої інстанції витребувано спадкову справу та встановлено, що відповідач спадщину прийняла, а позивач пред`явив свої вимоги до спадкоємця своєчасно у встановленому законом порядку. Відповідачка від прийняття після померлого спадщини не відмовилась, але за оформленням спадщини не звернулась. Невиконання спадкоємцями вимог закону щодо оформлення та реєстрації спадкового майна не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Відповідно до наданого позивачем висновку експерта оцінювача про ймовірну ринкову вартість майна (трикімнатної квартири [ADDRESS] ), вартість квартири становить 1214000 грн. Враховуючи вимоги закону щодо відповідальності спадкоємця за борги спадкодавця лише в межах вартості спадкового майна, позивач зменшив заявлені вимоги до суми 1214000 грн. Ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи відповідач не висловив заперечень щодо вартості спадкового майна і не надав суду жодних доказів, які б свідчили про іншу вартість майна. З огляду на викладене, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України вбачається, що позивач своєчасно та в установленому законом порядку звернувся з вимогами про стягнення заборгованості, обґрунтувавши її розмір, натомість відповідач вимог закону щодо оформлення спадщини не виконав і одночасно не довів, що спадкове майно відсутнє, або є меншим від заявленого позивачем розміру.» Судом встановлено, що на виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року, 07 жовтня 2013 року видано виконавчий лист №2604/24484/12 (т.1 а.с.114-115) та 08 листопада 2013 року постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м.Києві відкрито виконавче провадження №40630210 з виконання вищевказаного виконавчого листа (т.1 а.с.18). Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 14 грудня 2017 року, яку залишено без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 22 березня 2018 року, задоволено подання державного виконавця та звернуто стягнення на спадкове нерухоме майно, що належить [PERSON] , право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: квартира [ADDRESS] (т.1 а.с.118-120, 121-125). Постановою виконуючого обов`язки начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві від 02 січня 2019 року, в межах виконавчого провадження №40630210 виконавчий лист №2604/24484/12 повернуто сягувачу, за заявою представника стягувача (т.1 а.с.19). Постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук К.Л. від 06 лютого 2019 року відкрито виконавче провадження №58308342 з виконання виконавчого листа №2604/24484/12, виданого 07 жовтня 2013 року (т.1 а.с.20). Згідно Акту про проведені торги з реалізації арештованого нерухомого майна від 18 липня 2019 року, двокімнатна квартира [ADDRESS] була передана приватним виконавцем для подальшої реалізації до ДП «СЕТАМ». В ході проведення торгів, учасник 5 запропонував найвищу ціну лоту - 2777040,00 грн. Переможець торгів вніс остаточну суму за придбане арештоване нерухоме майно в повному обсязі. Загальна сума, що внесена на депозитний рахунок приватного виконавця - 2638188,00 грн (т.1 а.с.21). В позовній заяві зазначається, що від реалізації вищевказаної квартири позивачу було повернуто 1214000,00 грн. Як убачається з повідомлення приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Каращук К.Л. від 15 листопада 2019 року, станом на вказану дату на депозитному рахунку приватного виконавця знаходиться 1277148,32 грн (т.1 а.с.109). При цьому слід зазначити, що 29 квітня 2013 року, в межах цивільної справи №2604/24484/12, представником позивача [PERSON] було реалізовано передбачене цивільним процесуальним законодавством право та подано заяву про зменшення розміру позовних вимог до 1214000,00 грн (т.1 а.с.58-60). Саме ця сума була стягнута з відповідача на користь позивача рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року. Що стосується доводів позовної зави про те, що тривале невиконання рішення суду сталось внаслідок перешкоджань з боку відповідача, які полягали в оскарженні дій державного виконавця, слід зазначити, що оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця є правом сторони виконавчого провадження. При цьому, ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 11 листопада 2014 року, за скаргою [PERSON] дії державного виконавця в межах виконавчого провадження №40630210, - визнані неправомірними (т.1 а.с.65-67). Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Крім того, відповідно до частини третьої статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно (право володіння, користування). За змістом статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу (абзац 2 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»). Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У правових висновках, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц зазначено, що за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] на підставі статей 1281, 1282 ЦК України реалізував своє право, як позикодавця, звернувшись до суду з позовом до спадкоємця боржника - [PERSON] , при цьому, в межах цієї справи, стороною позивача було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог до 1214000,00 грн та саме цю суму було стягнуто рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року (справа №2604/24484/12, апеляційне провадження №22-ц/796/9877/2013), отже у зв`язку зі зволіканням відповідача з отриманням свідоцтва про право на спадщину з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця навіть після ухвалення рішення про стягнення з неї боргу, позивач вправі реалізувати своє право на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому, зміна вартості спадкового майна, яка відбулась з часу ухвалення вказаного рішення до фактичної його реалізації в межах виконавчого провадження, відкритого на виконання цього ж рішення суду, не є підставою для задоволення з цих підстав вимог позикодавця до спадкоємця, що виходять за межі його вимог у вищевказаній справі, оскільки таке право вже було реалізовано стороною позивача. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У даній справі судом встановлено, що позивач реалізував своє право, передбачене положеннями ст.1282 ЦК України та звернувся до суду з позовом про стягнення коштів в межах вартості спадкового майна, разом з тим відповідач, прийнявши спадщину зволікала з отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом, чим перешкоджала реалізації правомірних вимог позивача на отримання коштів, наданих в борг спадкодавцю, в межах вартості спадкового майна. Разом з тим, згідно сталої практики Верховного Суду, в даному випадку права позивача підлягають захисту з підстав, визначених ч.2 ст.625 ЦК України, а не шляхом звернення до суду з позовом про стягнення коштів, що залишилися від реалізації майна, проведеної в порядку виконання рішення суду про стягнення суми боргу зі спадкоємця. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Стосовно поданих до суду відповідачем та її представником заяв про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно з вимогами ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. З огляду на викладене, суд не наводить обґрунтування щодо позовної давності за заявами відповідача та її представника. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року (заява №63566/00) «Пронін проти України» (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року) зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача, в розмірі, сплаченому при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed