Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом і просить стягнути із відповідача на користь позивача збиток, заподіяний дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі 29629 грн. 43 коп. та судові витрати по справі. Посилається на те, що 23 квітня 2019 року о 15 год. 49 хв. [PERSON], керуючи автомобілем марки «Форд», державний номер [NUMBER] , в порушення п.16.11 ПДР України при виїзді на нерегульоване перехрестя проспектів Григоренка та Бажана в м.Києві, не надав переваги в русі автомобілю марки «Тойота», державний номер [NUMBER] , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого даний автомобіль скоїв зіткнення із автомобілем марки «Ауді», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по [ADDRESS] . Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 29 травня 2019 року відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ПрАТ «Європейський страховий альянс». На виконання зобов`язань за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів позивачу була виплачене страхове відшкодування у розмірі 72356 грн. 57 коп. Разом з тим, позивачем, з врахуванням найкращої цінової пропозиції та позитивних відгуків про якість послуг, було здійснено ремонт транспортного засобу на станції технічного обслуговування ФОП [PERSON] , вартість якого становила 101986 грн. 00 коп., що на 263131 грн. 33 коп. більше розміру страхового відшкодування. Крім того, просить стягнути із відповідача судові витрати по справі, що складаються із судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 4500 грн. 00 коп. Представником позивача до суду подано клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження. Зважаючи на відсутність клопотань сторін щодо розгляду справи у судовому засіданні та незначну складність спору, суд не вбачає підстав для проведення судового засідання, а тому справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Ухвалою від 17 жовтня 2019 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву та роз`яснено, що розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін проводиться за його клопотанням, яке він може подати в строк для подання відзиву на позов. У встановлений судом строк відповідачем, який повідомлений належним чином, не надано відзиву на позов, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до ч.2 ст.191 ЦПК України Судом встановлено наступне. 23 квітня 2019 року о 15 год. 49 хв. [PERSON], керуючи автомобілем марки «Форд», державний номер [NUMBER] , в порушення п.16.11 ПДР України при виїзді на нерегульоване перехрестя проспектів Григоренка та Бажана в м.Києві, не надав переваги в русі автомобілю марки «Тойота», державний номер [NUMBER] , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого даний автомобіль скоїв зіткнення із автомобілем марки «Ауді», державний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався по [ADDRESS] . Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 29 травня 2019 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП (а.с.9). Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до повідомлення ПрАТ «Європейський страховий альянс» № 3685/13 від 26 липня 2019 року, направленого на адресу позивача, сума страхового відшкодування становить 72356 грн. 57 коп. При цьому загальна вартість відновлювального ремонту становить 128299 грн. 33 коп., з них 14471 грн. 31 коп. сума ПДВ та 41471 грн. 45 коп. фізичний знос запчастин(а.с.10). Як вбачається із копій актів виконаних робіт № 2221 від 09 червня 2019 року, № 3179 від 09 червня 2019, ФОП [PERSON] були виконані роботи по відновлювальному ремонту автомобіля марки «AUDI Q5», 2013 року випуску, на загальну суму 101986 грн. 80 коп. (а.с.11-12, 14). На підтвердження сплати вищезазначеної суми ФОП [PERSON] , позивачем були подані копії квитанцій про сплату ним вартості відновлювального ремонту на загальну суму 101986 грн. 80 коп. (а.с.16). Суд приймає до уваги подані представником позивача докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями глави 82 Цивільного кодексу України щодо порядку відшкодування шкоди, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01 липня 2004 року, Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР від 07 березня 1996 року, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27 березня 1992 року володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтею 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно ст.22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як передбачено ст.1194 ЦК України, у разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до правових позицій, викладених Великою Палатою Верховного Суду у справі № 785/18006/15-ц від 04 липня 2018 року, а саме відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. За загальним правилом, майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.2 ст.1187 ЦК). Тобто відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до ст.1192 ЦК має відшкодувати завдані збитки в повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до ст.999 ЦК законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). У законі «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (п.9 ч.1 ст.7 закону). Закон «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За змістом цього закону (стст.9, 22-31, 35, 36), настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Отже, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зокрема, правила відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені в ст.22 закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно п.22.1 якої в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена в порядку, встановленому цим законом. Згідно зі ст.29, п.32.7 ст.32 цього закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (п.1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції та Фонду державного майна від 24.11.2003 №142/5/2092). Відповідно до вимог п.8.2 цієї методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за відповідною формулою. Отже, якщо для відновлення пошкодженого в ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу. Така правова позиція викладена в постановах ВС від 06.02.2018 у справі №910/3867/16, від 1.02.2018 у справі №910/22886/16, від 12.03.2018 у справі № 910/5001/17. Таким чином, відповідач застрахував свою цивільно-правову відповідальність у страховій компанії, яка відшкодувала позивачу завдану ним шкоду у визначеному розмірі. Разом з тим вартість відновлювального ремонту є значно більшою. Тому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою має відшкодувати відповідач. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі як такий, що базується на вимогам законодавства та підтверджений поданими позивачем доказами. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч.3 даної статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Позивач просить стягнути здійснені ним витрати та визначає попередній розмір таких витрат в сумі 4500 гривень. На підтвердження цього надано Договір № 1 про надання правової допомоги від 30.08.2019 ( а.с. 18) та Додаткову угоду до нього від 30.08.2019 (а.с. 19). Будь-Яких інших доказів не надано. З практики Верховного Суду вбачається, що склад та розмір витрат на правничу допомогу входить до предмета доказування у справі. Доказування суми витрат, яка підлягає відшкодуванню, ґрунтується на письмових доказах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, та вказала, що на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Позивачем не подано доказів фактичної сплати коштів за надання правової допомоги. Тому підстав для стягнення таких витрат із відповідача не вбачається. Відповідно до ст. ст. 979, 1166, 1187, 1194 ЦК України, Закону України «Про страхування», Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно ст. ст. 10, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 263-265, 268, 273, 274, 277, 279, 354 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved