Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість у сумі 48 850, 75 грн., а також судовий збір 1600 грн. та 800 грн. за подачу заяви про забезпечення позову. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до кредитного договору № б/н від 02 липня 2013 року, який був укладений між позивачем та відповідачем, на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг», - позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Позивач виконав умови договору, надавши [PERSON] вказану суму кредиту. Відповідач зобовязання по кредитному договору не виконав, у звязку з чим виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути. Станом на 31 жовтня 2016 року заборгованість відповідача становить у розмірі 48850, 75 грн. За заявою про забезпечення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 07.02. 2017 року було накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON], а саме земельну ділянку, кадастровий номер: [NUMBER], загальною площею 6,4403 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Ширяївський район, Новоандріївська сільська рада Ширяївського району Одеської області. Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року по даній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 06 лютого 2017 року, [PERSON], [INFO], був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], знятий з обліку 30.10.2014 року у звязку зі смертю а/з 364 від 24.10.2014 року. Відповідно до копії актового запису про смерть № 364 від 24 жовтня 2014 року, [PERSON] помер [INFO] в с. Новоандріївка Ширяївського району Одеської області. 20.03.2017 року ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області провадження по даній справі було зупинено до встановлення кола спадкоємців після смерті [PERSON] Відповідно до спадкової справи № 33/2015, 16.04.2015 року з заявою до приватного нотаріуса Ширяївського районного нотаріального округу Одеської області Ланової Н.А. звернулась [PERSON] донька померлого про прийняття спадщини та в подальшому отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. На підставі ст. 55 ЦПК України ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 05 січня 2018 року провадження по справі відновлено та залучено до участі правонаступника відповідача [PERSON], [INFO]. Відповідно до розпорядження голови Ширяївського районного суду Одеської області Алексєєвої О.В. від 23 серпня 2018 року, цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було передано до Фрунзівського районного суду Одеської області для розгляду по суті. 25 вересня 2018 року ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду. У судове засідання представник позивача не зявився, до матеріалів справи додав заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд розглядати справу без його участі. Зазначив, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявилася, до матеріалів справи додала заяву, в якій вказала, що кредит було отримано в 2013 році, перший та останній платіж було сплачено 30.07.2013 року, позивачем було подано позов до суду 06.02.2017 року, тобто після спливу строку позовної давності, тому проситьзастосувати строк позовної давності та закрити провадження по справі, а також зняти арешт з земельної ділянки, яка належала [PERSON] накладеного ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 07.02.2017 року. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити за пропуском строків позовної давності. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 02 липня 2013 року уклали кредитний договір № б/н, відповідно до якого останньому було надано кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між сторонами договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг», - позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Станом на 31 жовтня 2016 року заборгованість відповідача становить у розмірі 48850 гривень 75 копійок. За заявою про забезпечення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 07.02. 2017 року було накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON], а саме земельну ділянку, кадастровий номер: [NUMBER], загальною площею 6,4403 га, яка розташована за адресою: Одеська область, Ширяївський район, Новоандріївська сільська рада Ширяївського району Одеської області. Ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 08 лютого 2017 року по даній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. Згідно довідки відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 06 лютого 2017 року, [PERSON], [INFO], був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], знятий з обліку 30.10.2014 року у звязку зі смертю, а/з 364 від 24.10.2014 року. Відповідно до копії актового запису про смерть № 364 від 24 жовтня 2014 року, [PERSON] помер [INFO] в с. Новоандріївка Ширяївського району Одеської області. 20.03.2017 року ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області провадження по даній справі було зупинено до встановлення кола спадкоємців після смерті [PERSON] Відповідно до спадкової справи № 33/2015, 16.04.2015 року з заявою до приватного нотаріуса Ширяївського районного нотаріального округу Одеської області Ланової Н.А. звернулась [PERSON] донька померлого про прийняття спадщини та в подальшому отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. На підставі ст. 55 ЦПК України ухвалою Ширяївського районного суду Одеської області від 05 січня 2018 року провадження по справі відновлено та залучено до участі правонаступника відповідача [PERSON], [INFO]. Відповідно до розпорядження голови Ширяївського районного суду Одеської області Алексєєвої О.В. від 23 серпня 2018 року, цивільну справу за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості було передано до Фрунзівського районного суду Одеської області для розгляду по суті. 25 вересня 2018 року ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнято до свого провадження призначено до судового розгляду. При розгляді справи, відповідачем була надана заява про застосування строку позовної давності, передбаченого ст. 267 ЦК України. Так, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 02.07.2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], станом на 31.10.2016 року вбачається, що останній платіж був сплачений відповідачем 30.07.2013 року в сумі 400 грн., позовна заява надійшла до суду 06.02.2017 року, кредитний договір було укладено 02.07.2013 року, тобто після спливу строку позовної давності. При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з розяснень п.1.1Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Так, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого субєктивного права або факту його порушення. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Крім того, пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Зважаючи на вище зазначені обставини в задоволені позову слід відмовити позивачу в повному обсязі та враховуючи, що при розгляді даної справи судом були застосовані заходи забезпечення позову у вигляді арешту на майно, суд вважає необхідним у відповідності до положень ч. 9 ст.158 ЦПК України, згідно з якою у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, зазначити про скасування заходів забезпечення позову, вжитих Ширяївським районним судом Одеської області 07 лютого 2017 року. На підставі ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому у звязку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають

Outcome: dismissed