Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

представник заявника [PERSON] [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 20 листопада 2018 року, звернувся до суду з заявою, про встановлення народження [PERSON], [INFO], у Автономній Республіці Крим, та [PERSON], [INFO], у Автономній Республіці Крим; встановлення відомостей про їх батьків: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Заяву мотивує тим, що є дідусем [PERSON] і [PERSON] Його донька [PERSON] перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який укладено 18 жовтня 2014 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 2164 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві. Після одруження [PERSON] та [PERSON] переїхали на постійне місце проживання в Автономну республіку Крим, м. Ялта, вул. Крупської, 48/4 і постійно там проживають, у звязку з відсутністю можливості переїхати на материкову частину України через фінансові та житлові проблеми. 11 червня 2016 року народився [PERSON], 24 лютого 2018 року народилась [PERSON] Факт народження дітей підтверджується медичними свідоцтва про народження та свідоцтвами про народження, виданим на окупованій території. При зверненні до органу\~реєстрації актів\~цивільного стану\~йому у\~видачі свідоцтв\~про народження\~було відмовлено,\~а тому\~заявник просить\~встановити відповідні\~факти у судовому порядку, який необхідний для приїзду онуків в Україну. 27 листопада 2018 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. В судове засідання заявник не зявився, від його представника [PERSON] надійшло клопотання відповідно до кого подану заяву підтримує повністю, розгляд справи просить проводити у його відсутності та відсутності заявника. Представник заінтересованої особи, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи чи відзиву не подав. За таких обставин, а також беручи до уваги обмежені строки розгляду справ даної категорії визначені в ч. 2 ст. 317 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності учасників справи та ухвалити рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до переконання, що заява підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Судовим розглядом встановлено, що заявник [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO], яка одружилась 18 жовтня 2014 року з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON], що стверджується свідоцтвом про народження серії І-СГ № 413985 від 15 травня 2014 року та свідоцтвом про шлюб серії І-БК № 269479 від 18 жовтня 2014 року. В шлюбі [PERSON] і [PERSON] народилось двоє дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що стверджується копіями довідок про народження № 1040 від 15 вересня 2016 року та № 321 від 9 березня 2018 року відповідно, та свідоцтвом про народження серії І-АЯ № 772780 від 29 березня 2018 року, виданими на тимчасово окупованій території України. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-який акт (рішення, документ), виданий органами, передбаченими на тимчасово окупованій території, є недійсними і не створює правових наслідків. Листами від 22 листопада 2018 року № 2698/03-47 та № 2699/03-47 Личаківський районний у місті Львові відділ державної реєстрації актів цивільного стану розяснив заявнику неможливість видачі свідоцтв про народження, оскільки заявником не представлено документів, що підтверджує факт народження дітей, який видано компетентними органами України. Разом з тим, отримані документи на підтвердження факту народження [PERSON],\~та [PERSON] є недійсними на території України, оскільки видані незаконно створеними органами на тимчасово окупованій території України, а відомості про народження не внесенні до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. З огляду на вказане, зареєструвати факт народження [PERSON],\~та [PERSON] в органах державної реєстрації актів цивільного стану громадян [PERSON] юстиції України заявник не в змозі, оскільки документи про народження, які видані незаконними органами, не є документом, на підставі якого можливо провести державну реєстрацію народження особи, а отже не створює жодних юридичних наслідків. Згідно з ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація народження дитини проводиться з одночасним визначенням її походження та присвоєнням їй прізвища, власного імені та по батькові. Походження дитини визначається відповідно до Сімейного кодексу України. Державна реєстрація народження дитини проводиться за письмовою або усною заявою батьків чи одного з них за місцем її народження або за місцем проживання батьків. Якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. У разі смерті батьків або в разі якщо вони з інших причин не можуть зареєструвати народження дитини, державна реєстрація проводиться за заявою родичів, інших осіб, уповноваженого представника закладу охорони здоров'я, в якому народилася дитина чи в якому вона перебуває. За відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч. 1\~ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. За правилами\~ст. 7 Закону України «Про громадянство України»\~особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою\~постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. У відповідності до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republicof Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Враховуючи наведене, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, а тому приходить до висновку, що факт народження [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] є доведеним та підлягає встановленню. До такого висновку суд прийшов на підставі доказів наданих заявником, які досліджені в судовому засіданні та описані судом, нічим не спростовані, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості. Встановлення факту народження необхідно для приїзду дітей на територію України. У відповідності до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною [PERSON] України, підлягає негайному виконанню. Згідно з п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв'язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно. У відповідності до п.1 ч. 1 ст. 7 зазначеного вище Закону сплачена сума\~судового збору\~повертається за\~клопотанням особи,\~яка його\~сплатила за\~ухвалою суду\~в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Враховуючи наведене, беручи до уваги положення ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved