Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

Представник позивача 30.11.2020 р. подала до суду вищевказаний позов, в якому зазначила, що [PERSON] зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира, загальною площею 80.18 кв. м., житловою площею 51 кв.м., знаходиться у спільній сумісній власності, де співвласниками є: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . В зазначеній квартирі, крім позивача, зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , та неповнолітній син позивача: [PERSON] , [INFO] . В провадженні Шевченківського ВДВС знаходиться виконавче провадження № 59063510 на підставі виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя по справі №336/3834/18 від 27.02.2019р., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики у сумі 90287 грн. 72 коп.. 08.05.2019 р. державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання зазначеного виконавчого документа. Але, оскільки вимоги державного виконавця до боржника про необхідність явки до відділу виконавчої служби [PERSON] не виконувались, джерел доходів, за рахунок яких можливо проведення примусового виконання рішення, у боржника немає, тому з боку виконавчої служби було прийнято рішення звернутись до суду із поданням «про визначення частки боржника в праві спільної сумісної власності». Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 0827/3834/18, пр. № 6/336/316/2019, визначено, що розмір частки [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , в праві спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] становить ј частину квартири. Відповідно до вимог ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» позивач та його дружина - [PERSON] , звернулись до районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, із заявою про надання дозволу на відчудження нерухомого майна боржника [PERSON] по [ADDRESS] , в якому має право користування неповнолітній син позивача - [PERSON] , [INFO] . Листом від 02.06.2020 року № Л-0304, районною адміністрацією Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, позивачу було повідомлено, що його заяву про надання дозволу на відчуження майна боржника розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 21.05.2020 року, протокол № 12 і, враховуючи, що право користування у цій квартирі має неповнолітня дитина, тому отримати зазначену згоду він не може. Також 10.04.2020р. державним виконавцем до Органу опіки та піклування районної адміністрації по Шевченківському району було направлено вимогу № 35693 про надання дозволу щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника, [PERSON] на користь позивача в межах виконавчого провадження ВП №59063510, а саме, ј частини квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у якій зареєстрований неповнолітній [PERSON] [INFO] . Відповідачем на дану вимогу державного виконавця на адресу ВДВС спрямовано листа від 02.06.20р. № 0723/01-34/01, де було зазначено, що заяви батьків дитини [PERSON] та [PERSON] з запитуємим пакетом документів були розглянуті та розпорядженням голови районної адміністрації від 01.06.20р. №222 відмовлено батькам в наданні дозволу на реалізацію ј частини квартири за спірною адресою, право користування яким має неповнолітній син заявників. Позивач вважає таку відмову протиправною та просить: визнати противоправним та скасувати рішення Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, як органу опіки та піклування, оформлене розпорядженням від 01.06.2020 р., яким відмовлено в наданні дозволу на реалізацію на користь [PERSON] , ј частки квартири [ADDRESS] , що належить боржнику [PERSON] ; зобов`язати Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, розглянути заяву [PERSON] про надання дозволу на реалізацію ј частки квартири [ADDRESS] , що належить боржнику [PERSON] та прийняти рішення, у відповідності до Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ №866 від 24.09.2008 р. Ухвалою від 08.12.2020 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 01.02.2021 р. 01.02.2021 р. підготовче судове засідання відкладено на 01.03.2021 р. через зайнятість судді в іншому провадженні 01.03.2021 р. закрито підготовче провадження і призначено судове засідання на 16.04.2021 р. Представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, позов підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача направив до суду клопотання в якому просить розглядати справу без їх участі, позов не визнає у повному обсязі. Розгляд справи за відсутності учасника процесу узгоджується з положеннями ч.3 ст.211 ЦПК України. Представник третьої особи до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомив, пояснень по суті позову не подавав. Суд розглянув справу за відсутності представника третьої особи на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України. В силу ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, приймаючи до уваги позицію представника позивача та представника відповідача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних встановлених судом фактичних обставин і відповідних їм правовідносин: Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про виконавче провадження», для проведення виконавчих дій державний виконавець за необхідності залучає понятих, поліцейських, представників органів опіки і піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому цим Законом. Вимогами Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року, обов`язково передбачено залучення органів опіки та піклування, відповідно до покладених на них повноважень, зокрема, у разі необхідності забезпечення прав і інтересів неповнолітніх осіб. У разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. У відповідності до ч.4 ст.177 СК України, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з ч. 1,4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Також, п.п. 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року, органами опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Відповідно до п.67 даного Порядку, дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у м. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Встановлено, що фактично предметом спору у справі є оскарження рішення комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, викладене розпорядженням від 01.06.2020 року, в частині вирішення питання про надання Шевченківському відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на реалізацію ј частки квартири [ADDRESS] , боржника [PERSON] при виконанні рішення суду. Так, підставою для відмови у наданні дозволу на реалізацію майна боржника є рішення районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, викладене у розпорядженні №222р від 01.06.2020 року. Протоколу засідання комісії відповідачем не надано в матеріали справи. Суд вважає, що такі дії відповідача вчинено в порушення вищезазначених вимог, так як фактично поставлене у поданні (вимозі) виконавчої служби № 35693 від 10.04.2020 року та заяві позивача, питання щодо надання дозволу на реалізацію ј частини квартири, загальною площею 80,18 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] , не розглянуто по суті. В даному випадку, комісією з питань захисту дитини, належних дій щодо виконання постанови державного виконавця від 10.04.2020, відносно здійснення дій по обстеженню фактичного місця проживання дитини за адресою: [ADDRESS] виконано не було, перевірка належним чином, не проводилась, що само по собі унеможливлює вирішення питання про наявність чи відсутність порушення права дитини щодо належних житлових умов та можливості відчуження ј частини вищевказаної квартири. Аналогічний висновок відсутній в рішенні даної комісії і таке питання не обговорювалось, що вбачається зі спірного розпорядження. Тому, в порушення вищезазначених норм, відповідачем не вчинено належні дії по проведенню перевірки та наданню висновку щодо санітарно-гігієнічних і побутових умов проживання неповнолітньої дитини, і як наслідок, не досліджено обставини щодо можливої шкоди її фізичному розвитку при відчуженні ј частини трикімнатної квартири. Разом з тим, суд вважає, що належним захистом порушеного права є зобов`язання повторно розглянути вимогу (подання) Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) №35693 від 10.04.2020 року та прийняти рішення. Зобов`язання вчинити такі дії покладаються на відповідача, як на юридичну особу, при якій створено комісію з питань захисту прав дитини. Суд звертає увагу, що орган опіки і піклування, приймаючи оскаржуване рішення про відмову у наданні дозволу, жодним чином не мотивував власної позиції відносно того, яким чином імовірна зміна власника ј частини квартири, що належить іншим особам, порушить гарантоване державою право малолітньої дитини на житло, або звузить обсяг існуючих майнових його прав чи порушить його інтереси. У відповідності до частин 1 - 3 ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. З наведених положень, слідує, що співвласник у разі необхідності має право на виділ у натурі частки із майна. У цьому разі спільна часткова власність припиняється. Разом з тим, учасникові спільної часткової власності надається право на оплатне або безоплатне відчуження іншим особам своєї частки у спільному майні. Набувачами такої частини можуть бути не тільки інші співвласники, але і сторонні особи. У цих випадках спільна власність не припиняється, оскільки відчужується не конкретна частина майна, а частка у праві спільної власності, тобто відбувається лише заміна суб`єкта цивільних правовідносин. Відповідачем не наведено, яким чином зміна суб`єкта цих відносин - власника частки у спільній частковій власності звужує обсяг прав чи свобод неповнолітньої дитини іншого власника частки у спільній власності. Крім того, суд звертає увагу, що відповідач у межах спірних правовідносин виступає як орган опіки і піклування. Питання, які віднесенні до повноважень органів опіки і піклування, визначені пунктом 1.7 Правил опіки та піклування, які затверджено наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.1999 р. № 34/166/131/88, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 р. за № 387/3680. За правилами цього пункту, органи опіки та піклування відповідно до покладених на них завдань та розподілу повноважень між структурними підрозділами відповідних управлінь і відділів місцевої державної адміністрації, зокрема: вживають заходи щодо захисту особистих та майнових прав неповнолітніх дітей і осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); беруть участь у розгляді судами спорів, пов`язаних із захистом прав неповнолітніх дітей та осіб, які перебувають під опікою (піклуванням); установлюють опіку над майном у передбачених законом випадках; оформлюють належні документи щодо особи підопічного та щодо майна, над яким установлюється опіка; охороняють та зберігають житло і майно підопічних і визнаних безвісно відсутніми; провадять іншу діяльність щодо забезпечення прав та інтересів неповнолітніх дітей та повнолітніх осіб, які потребують опіки і піклування. Зі змісту наведеного пункту вбачається, що основною функцією органів опіки і піклування є діяльність щодо забезпечення прав та інтересів неповнолітніх дітей та повнолітніх осіб, які потребують опіки і піклування. Водночас, зі змісту спірного рішення вбачається, що відповідач не досліджував питання порушення прав дитини, не навів доводів та аргументів з цього приводу, поряд з цим, обмежився власним тлумаченням застосування положення цивільного законодавства стосовно порядку розпорядження майном, яке перебуває у спільній частковій власності, що до його компетенції як органу опіки і піклування, чинним законодавством не віднесено. Право позивача набувати власність є беззаперечним, гарантується ст. 41 Конституції України, а бездіяльність відповідача у справі не відповідає вимогам статті 19 Конституції України та іншим положенням чинного законодавства. Наведене, на думку суду, дає підстави для безумовного висновку про необґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача, викладене у розпорядженні від 01.06.2020, оскільки останній, як орган опіки і піклування, відмовляючи позивачу у наданні дозволу на продаж ј частки квартири, у межах власної компетенції, не навів жодних мотивів, яким чином у межах спірних правовідносин, порушуються права неповнолітньої дитини позивача на житло, або як вчинення цього правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини.

Outcome: approved