Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON]С уму позики у розмірі 82129,21 грн. та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 94,51грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 18.08.2014р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач передала у власність відповідача грошові кошти в розмірі 3300,00 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути вказані гроші в строк до 01.06.2016р. Усі умови договору позики були погоджені сторонами та викладені в розписці, підписаній відповідачем 18.08.2014р. Підписання зазначеного договору та передачі коштів були здійсненні в присутності свідка - [PERSON] Відповідач в порушення умов договору, у встановлені строки не повернула грошові кошти, чим порушила умови зобов'язання, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду. Сума боргу за договором позики в розмірі 3300,00 грн. за офіційним курсом НБУ на дату подання позовної заяви становить 82129,21 грн. Оскільки відповідач у визначений договором строк не сплатила суму боргу, з неї підлягає стягненню три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, що становить 94,51грн. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явилась, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, вважає, що клопотання щодо розстрочки виконання рішення суду підлягає частковому задоволенню, з наданням відповідачу розстрочки для виконання рішення терміном на дванадцять місяців. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'являлась, представник відповідача [PERSON] неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою відповідача, однак доказів поважності причин неявки відповідача до суду в призначену дату судового засідання на 22» лютого 2017 року, суду не надав. Також представником подані письмові заперечення (а.с.47-50), в яких зазначено, що розписка була складена не 18.08.2014року, а на початку травня 2016р. В 2013 році позивач надала відповідачеві кошти в сумі 24000,00 доларів США, частина з яких була повернута та в травні 2016 року відповідачем була переписана розписка на суму, що залишилась - 3300,00 доларів США. Відповідач загалом визнає борг перед позивачем в сумі 3300,00 доларів США, однак позивач запевнила, що почекає з поверненням боргу. Оскільки відповідач є інвалідом ІІ групи, вона звільнена від сплати судового збору. Крім того, представник відповідача подав клопотання про розстрочення виконання судового рішення (а.с.71-73), в якому просить надати відповідачу розстрочку виконання рішення шляхом сплати боргу платежами по 4800,00грн. щомісячно., обґрунтовуючи тим, що відповідач та її чоловік є пенсіонерами за віком, мають ІІ групу інвалідності та мають низку хвороб, лікування яких потребують значних грошових коштів. Відповідно до ст. ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до наступного. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов?язки, які покладаються на них за договором. Судом встановлено, що 18.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, який оформлений розпискою. Відповідно до умов цього договору, відповідач отримала у борг від позивача 3300,00 доларів США та зобов'язалась повернути позику 01.06.2016 року (а.с.88). За договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей, що визначено положеннями ст. 1046 ЦК України. Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 18.09.2013р. у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. При цьому відповідачем не оспорюється ані факт отримання у позику грошових коштів, ані розмір боргу - в сумі 3300,00 доларів США, які були одержані в позику до складання розписки. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Як убачається з матеріалів справи, на час звернення позивача з даним позовом до суду відповідач не виконала взяті на себе за договором позики зобов'язання, грошові кошти у визначений Договором строк позивачу не повернула, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних в матеріалах справи доказів. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України в справі №6-79цс14 від 02.07.2014р. Як убачається з матеріалів справи - розписки, відповідачу були передані кошти в сумі 3300,00 доларів США. Станом на дату ухвалення даного рішення - 22.02.2017р., згідно офіційного курсу НБУ, курс долара США до гривні становить 2704,2536грн. за 100,00 доларів США. Таким чином, на день ухвалення рішення, сума боргу за договором позики становить 89240,37грн. (3300,00 х 27,042536). Виходячи з наведеного та положень ст.11 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 82129,21грн. Внаслідок невиконання свого зобов'язання по поверненню грошових коштів до відповідача можуть бути застосовані положення ч. 1 ст. 1050 ЦК України, які передбачають, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу позикодавця повинен сплатити останнього суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов'язання, а також три відсотки річних за весь час прострочення. Три проценти річних (від простроченої суми позики, як про це заявлено у позові), передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України від простроченої суми 82129,21грн. за договором позики з 02.06.2016р. по 16.06.2016р. включно (в змісті позовної заяви представником позивача допущено описку в зазначені дати) - тобто за 14 днів прострочення становить 94,51грн. (82129,21*3*14/365/100), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Отже позов в цій частині також підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного та положень ст.11 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 82223,72грн., з яких 82129,21грн. - сума основного боргу та 94,51грн. - три проценти річних. Згідно ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Разом з ти, якщо сторони звільнені від судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При розподілі судових витрат суд враховує, що відповідач [PERSON] є інвалідом другої групи (а.с.52). Таким чином, з урахуванням положень ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відповідач звільнена від сплати судового збору. В п. 35 Постанови № 10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Таким чином, ураховуючи вищенаведені положення процесуального законодавства України та роз'яснення щодо останнього та приймаючи до уваги факт звільнення відповідача від сплати судових витрат у зв'язку із встановленням їй ІІ групи інвалідності, позивачу [PERSON], на користь якої ухвалено рішення суду і яка, згідно квитанції, сплатила судовий збір, підлягають до компенсації понесені нею судові витрати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно довідки, виданої Лівобережним ОУПФУ 09.11.2016р., [PERSON] отримує пенсію за віком за списком №1 в розмірі 4800,49грн. на місяць (а.с.56). Судом встановлено, що на момент розгляду справи відповідач перебуває в шлюбі, разом з чоловіком є пенсіонерами, має ІІ групу інвалідності, тому відповідач сплатити всю суму заборгованості одним платежем не зможе. Суд також приймає до уваги становище позивача, яка перебуває на амбулаторному лікуванні (а.с. 87) та потребує коштів. Згідно ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Виходячи з наведеного та зважаючи на те, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи та пенсіонером, та як і позивач потребує лікування, однак відповідачем не надано доказів відсутності в неї інших доходів крім пенсії, суд вбачає підстави та вважає за доцільне розстрочити виконання рішення суду строком на 12 (дванадцять) місяців, шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 6851,98грн., оскільки загальна заборгованість відповідача перед позивачем складає 82223,72грн. На підставі викладеного, ст.ст. 526, 530, 533, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved