Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON], про визнання останнього таким, що втратив право користування житлом, а саме, житловим будинком що розташований за адресою вул.Хвильового №5 м.Монастириська Тернопільської області. Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що [PERSON] є власником житлового будинку по вул.Хвильового №5 м.Монастириська Тернопільської області згідно свідоцтва про право власності виданого на підставі рішення виконкому Монастириської міської ради Тернопільської області від 30.10.2002 року за №110. В даному будинку крім неї зареєстрований [PERSON]. Протягом останніх десяти років відповідач не проживає у вказаному житловому будинку. Крім цього позивач посилається на ст. 405 ЦК України згідно якої член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, представником позивача через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи в її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча судом вживались заходи для належного його повідомлення про день, час та місце розгляду справи за останнім відомим місцем проживання (реєстрації) та повідомленням розміщеним на WEB сторінці Монастириського районного суду Тернопільської області, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву суду не надіслав. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника позивача на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а тому суд, дослідивши матеріали справи не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних в матеріалах справи доказів з винесенням заочного рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши подані позивачем письмові документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно ст. 317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права\~\~власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод\~\~у здійсненні ним права користування та розпорядження\~\~своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку по вул.Хвильового №5 м.Монастириська Тернопільської області, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по вул.Хвильового №5 м.Монастириська, зроблено запис в реєстрову книгу №3М за реєстровим №301 11.11.2002 року. Згідно наданої суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Тернопільській області та Довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою Монастириською міською радою м.Монастириська Тернопільської області за №849 від 10.05.2018 року вбачається, що в вищевказаному житловому будинку зареєстрований [PERSON] відповідач по справі. Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Підставою звернення [PERSON] з позовом про визнання втрати [PERSON] права на користування житлом є його відсутність протягом року за місцем реєстрації. Факт відсутності [PERSON] за місцем реєстрації, вул.Хвильового №5 м.Монастириська Тернопільської області, підтверджується: Актом обстеження будинковолодіння від 01.05.2018 року, згідно якого встановлено, що в житловому будинку по вул.Хвильовогоа №5 м.Монастириська Тернопільської області на протязі останніх десяти років за вказаною адресою реєстрації не проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. А тому аналізуючи вищевказане суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають задоволенню. На підставі викладеного, враховуючи той факт, що відповідач протягом останніх десяти років не користується житловим приміщенням (будинком), що по вул.Хвильового №5 м.Монастириська Тернопільської області, який належить на праві власності позивачу, обов'язки по утриманню житла не здійснює, суд вважає, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування вказаним житлом.

Outcome: approved