Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 15.11.2006 року між ПриватБанком, який в подальшому був перейменований в ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] було укладено Договір іпотеки, в забезпечення виконання Позичальником ([PERSON].) зобов'язань за Кредитним договором № LOK-KC-036. відповідно умов Договору іпотеки Іпотекодавець передав, а Банк прийняв у іпотеку нерухоме майно - Готель «[INFO]», що розташований за адресою: [ADDRESS]. Визначена Сторонами вартість предмета іпотеки на день укладення договору складала 2 574 342,54 грн. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Тихан О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4485. в подальшому між Банком та Позичальником укладалися додаткові угоди в рамках Кредитного договору та відповідні Додаткові договори до договору іпотеки від 27.03.2007 року та 06.07.2007 року, а також 25.10.2010 року було укладено Договір про внесення змін до Договору іпотеки. Представник позивача зазначив, що у розділі «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» Договору іпотеки п. 29 передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укладати такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодавця. Пунктом 12 Додаткового договору до від 27.03.2007 року Сторони дійшли згоди, що вартість Предмета іпотеки на день його укладення складає 4 910 320,03 грн. Разом з тим п. 29 Договору іпотеки від 15.11.2006 року залишився незмінним. Позивач вважає положення третього абзацу п. 29 Договору іпотеки від 15.11.2006 року таким, що суперечить чинному законодавству та порушує її майнові права, оскільки відповідач задекларував за собою одностороннє право продажу предмета іпотеки за ціною, яку він визначає на власний розсуд, створивши цим самим для себе пріоритетні можливості здійснити продаж предмету іпотеки за ціною нижчою від середньозваженої, ринкової ціни, яка складеться на дату такого продажу. Можливість укладення договору купівлі-продажу за ціною, розмір якої перевищує обсяг заборгованості із зарахуванням різниці від продажу на користь Іпотекодавця взагалі не передбачена Договором іпотеки. Крім цього, п. 29 Договору іпотеки суперечить п. 24 цього ж Договору, яким передбачено, що при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони домовилися, що початкова ціна Предмету іпотеки встановлюється в розмірі 100 % від загальної вартості предмета іпотеки, яка зазначена в п. 13 цього договору. Однак п. 13 не містить жодної інформації щодо ціни предмета іпотеки. Також позивач вважає, що нею не було пропущено строк звернення до суду з даним позовом, так як 12.03.2016 року вона отримала лист-вимогу ПАТ КБ «Приватбанк» про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, в якому також зазначено про намір банку звернути стягнення на предмет іпотеки. А отже цей день, на думку позивача, є днем початку перебігу строку позовної давності, оскільки [PERSON] дізналася про намір відповідача застосувати окремі пункти Договору іпотеки в своїх інтересах. Тому позивач просить визнати недійсними положення третього абзацу п. 29 та передостаннє речення п. 24 Договору іпотеки від 15.11.2006 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задоволити. Представник відповідача [PERSON] подав суду заяву про застосування строків позовної давності, та просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Зазначив, що [PERSON] власноручно підписала Договір іпотеки та погоджувалася з усіма його умовами, а оскаржувані п. 24 та п. 29 Договору іпотеки не змінювалися з моменту укладення. Таким чином передбачений ст. 257 ЦК України має обчислюватися з 15.11.2006 року, тобто з моменту підписання Договору, з умовами якого позивач був ознайомлений під час укладення договору, який сплинув 15.11.2009 року. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 15.11.2006 року між [PERSON] та «ПриватБанк» був укладений Договір іпотеки, який був посвідчений приватним нотаріусом Калуського нотаріального округу Тихан О.М. та зареєстрований в реєстрі за № 4485 (а.с. 8-10). Згідно умов даного договору іпотекою забезпечується виконання зобов'язань Позичальника, що випливають з кредитного договору від 15.11.2006 року № LOK-KC-036. згідно п. 7 Договору іпотеки Предметом іпотеки є готель «[INFO]», що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 27.03.2007 року та 06.07.2007 року [PERSON] та «ПриватБанк» уклали Додаткові договори до договору іпотеки (а.с. 11,12), а 25.10.2010 року - Договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Тихан О.М. Калуського міського нотаріального округу 15 листопада 2006 року (а.с. 13-15). 29.02.2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» було направлено [PERSON] та [PERSON] вимога-повідомлення про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. В разі невиконання або неналежного виконання даної вимоги, Банк має намір звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с. 15). Як зазначено в позовній заяві, [PERSON] отримала дане повідомлення 12.03.2016 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що Договір іпотеки був укладений 15.11.2006 року, на момент укладення його умови були прийнятними та зрозумілими для Сторін, в подальшому тричі укладалися додаткові угоди до нього. Разом з тим жодних змін до оскаржуваних позивачем п. 24 та п. 29 Договору іпотеки такими угодами не вносилося. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача, що початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з моменту отримання [PERSON] вимоги-повідомлення Банку про погашення заборгованості, а саме з 12.03.2016 року, так як про існування п. 24 та п. 29 Договору іпотеки їй було відомо ще на момент укладення Договору, який вона власноручно підписала та до якого в подальшому вносилися зміни. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач надав суду письмову заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, а позивачем чи її представником клопотання про поновлення строку звернення до суду не заявлялося, то суд вважає доцільним застосувати позовну давність до спірних відносин сторін, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Також у відповідності до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, суд приходить до висновку про доцільність скасування заходів забезпечення позову, що були накладені ухвалами Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.04.2016 року та від 15.04.2016 року по справі 345/1228/16-ц. На підставі наведеного, ст.ст. 256, 257, 261 ч.5, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed