Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Представник позивача 4 лютого 2014 року звернувся до поштового відділення зв'язку для надіслання до суду позовної заяви до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 12 березня 2008 року між Кредитною спілкою «Аккорд» та [PERSON] був укладений кредитний договір. Відповідно до генерального договору про відступлення прав за кредитними договорами КС «Аккорд» ВАТ «Плюс Банк, правонаступником якого був ПАТ «Плюс Банк», а згодом став ПАТ «Ідея Банк», придбав у КС «Аккорд» права кредитодавця, в тому числі, за кредитним договором, укладеним із відповідачкою, за яким відповідач отримав кредит в розмірі 907,50 грн. зі сплатою відсотків за його використання в розмірі 43,80 % річних з погашенням кредиту відповідно до встановленого договором графіку. Вказував, що боржник умови договору систематично порушував, а останній платіж був проведений 31 березня 2011 року. На підставі переліченого сума заборгованості станом на 8 січня 2014 року в відповідача складає 1235,59 грн., з яких борг за кредитом - 3,20 грн., борг за відсотками - 6,45 грн., борг за пенею - 5,94 грн., борг з віндикаційних витрат - 1220 грн. На підставі переліченого просив стягнути повністю на користь позивача з відповідача суму боргу разом із судовими витратами. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, Семенюк С. Я., у судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву, за якою просила суд розглянути вказану справу без участі представника позивача, підтримуючи при цьому заявлені позовні вимоги у повному обсязі, та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачка у судовому засіданні не визнавала позовні вимоги банку, вказуючи, що у неї відсутня заборгованість за вказаним кредитним договором перед позивачем. При цьому їй не зрозуміло, звідки узялась сума боргу за кредитним договором та з віндикаційних витрат, бо жодного розрахунку цих сум немає. На підставі переліченого просила суд відмовити у задоволені позову та застосувати строки позовної давності до заявлених банком вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов ПАТ «Ідея Банк» таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. За змістом ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст. 516 ЦК заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Факт укладення кредитного договору № 0190/БП1/95/0004078 від 12 березня 2008 року між Кредитною спілкою «Аккорд» та [PERSON] підтверджується відповідною копією угоди, за якою позичальнику було надано на споживчі потреби кредит у розмірі 907,50 грн. на строк 6 місяців з терміном повернення до 12 вересня 2008 року. При цьому позичальник з вказаної суми сплачує витрати на підготовку документів для видачі кредиту в розмірі 82,50 грн., а також сплачує кредит та відсотки за користування наданими коштами в розмірі 43,8 % річних відповідно до встановленого договором графіку. В разі ж порушення строків сплати кредиту відповідно до графіку, позикодавець має право нарахувати пеню, яку позичальник зобов'язаний сплатити, в розмірі 0,5 % від суми боргу за кожен день прострочення. Відповідно до п. 7.1 договору вказаний договір діє до повного виконання позичальником зобов'язань за договором (а. с. 14-15). Факт отримання за кредитним договором позичальником зазначених коштів підтверджується видатковим касовим ордером від 12 березня 2008 року на суму 825 грн. (а. с. 21). Передання прав кредитодавця за кредитним договором від 12 березня 2008 року № 0190/БП1/95/0004078 від КС «Аккорд» до ВАТ «Плюс Банк» підтверджується копією генеральної угоди про відступлення прав кредитодавця за кредитними договорами КС «Аккорд», заявою та згодою [PERSON], за якими вона була повідомлена про можливість передання прав вимоги за кредитним договором від 12 березня 2008 року на користь ВАТ «Плюс Банк» та була повідомлена про фактичний перехід прав кредитора за кредитним договором від 12 березня 2008 року до позивача, а також підтверджується актом передачі документів за кредитним договором від 12 березня 2008 року (а. с. 6, 7, 12, 13, 16). Зміна назви ВАТ «Плюс Банк» на ПАТ «Плюс Банк», а згодом перейменування юридичної особи на ПАТ «Ідея банк», підтверджується витягом державної реєстраційної служби від 18 вересня 2013 року та статутом ПАТ «Плюс Банк» від 7 жовтня 2011 року (а. с. 8, 9). Довідкою-розрахунком заборгованості станом на 8 січня 2014 року, наданою ПАТ «Ідея Банк», вбачається, що за кредитним договором від 12 березня 2008 року заборгованість відповідача перед позивачем складає загальну суму 1235,59 грн., з яких борг за кредитом в сумі 3,20 грн., борг за відсотками в сумі 6,45 грн., борг по пені за останній рік в сумі 5,94 грн., а також віддикаційні витрати в сумі 1220 грн. (а. с. 4). З огляду на вказаний розрахунок та умови кредитного договору від 12 березня 2008 року суд дійшов висновку, що нарахована сума боргу відповідачу по кредиту, по відсоткам та по пені відповідають умовам договору від 12 березня 2008 року, тому внаслідок наявності невиконаного зобовязання в розмірі 15,59 грн. складають обсяг зобов'язань [PERSON] перед банком. В свою чергу суд відхиляє посилання представників позивача на існування заборгованості у відповідача перед ПАТ «Ідея Банк» на суму віндикаційних витрат в розмірі 1220 грн., бо жодними доказами у справі не було підтверджено зазначену суму, бо ані умовами кредитного договору, ані умовами генеральної угоди не передбачена сплата позичальником віндикаційних витрат на користь позивача. На підставі того, що у судовому засіданні не було підтверджено ані обов'язок відповідача по сплаті, ані розмір віндикаційних витрат, нарахованих представниками позивача, то в цій частині позовні вимоги банку не підлягають задоволенню, як такі, що не знайшли свого підтвердження під час вирішення спору в суді. Згідно з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі за текстом - Закон) кошти, які надані кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. Таким чином суд дійшов висновку з огляду на дослідженні письмові докази, що кредитний договір від 12 березня 2008 року № 0190/БП1/95/0004078 є споживчим кредитуванням. Стаття 11 Закону, яка містить перелік прав споживача в разі придбання ним продукції у кредит, зазначає, що кредитодавцю заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув (п. 7 ст. 11 Закону). В п. 31 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наголошено, що враховуючи положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), то положення п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку або іншої фінансової установи. На підставі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК України, за ст. 253 якого перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 266 ЦК України за минуванням позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла й до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно та інше). Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було надано правовий висновок, на підставі якого відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Враховуючи, що за умовами договору від 12 березня 2008 року в разі невиконання зобовязання договір є діючим, то суд встановив, що вказаний договір залишається чинним. Суд при цьому робить висновок, що згідно до умов кредитного договору від 12 березня 2008 року відповідач повинен був погасити борг по кредиту та відсоткам в повному обсязі не пізніше 12 вересня 2008 року. Таким чином з метою поновлення порушеного права за вказаним кредитним договором право для звернення до суду в представників банку виникло з моменту ненадходження чергового платежу від позичальника у момент, коли той повинен був здійснити відповідний черговий платіж, тому саме з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами окремо щодо кожної суми платежу, який повинен був внести на рахунок банку відповідач. З переліченого вбачається, що оскільки останній платіж повинен був сплачений позичальником 12 вересня 2008 року, то, починаючи з вказаного часу, слід обраховувати за цим кредитним договором перебіг строку позовної давності, з огляду на що суд дійшов того, що трирічний строк позовної давності для чергового платежу закінчився за вказаним договором у вересні 2011 року. В свою чергу представники позивача посилались у позовній заяві, що останній платіж [PERSON] провела 31 березня 2011 року, однак на підтвердження цього суду не було надано жодного доказу. Таким чином суд встановив у судовому засіданні відсутність доказів переривання позовної давності за вказаним позовом. Оскільки представники позивача звернулись до суду із вимогами до відповідача лише 4 лютого 2014 року, то вимоги банку підлягають задоволенню в межах позовної давності, яка у такому випадку обраховується, починаючи з 4 лютого 2011 року до моменту звернення до суду із вказаними позовними вимогами. Натомість з огляду на відсутність належного розрахунку щодо періоду формування заборгованості за заявленими вимогами банку в сумі 15,59 грн., суд дійшов висновку, що під час вирішення справи не було підтверджено факт виникнення вказаної заборгованості після 4 лютого 2011 року. На підставі зазначеного станом на 4 лютого 2014 року суд дійшов переконання, що для представників позивача минув строк позовної давності щодо повернення кредиту та відсотків за його використання. З огляду на наведене вище вимоги банку про стягнення з відповідачки пені в сумі 5,94 грн. не підлягають задоволенню на підставі ст. 264 ЦК України. Таким чином, незважаючи на існування невиконаного зобов'язання у відповідача перед банком за договором від 12 березня 2008 року в сумі 15,59 грн., суд вважає необхідним у задоволенні позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» відмовити внаслідок спливу строків позовної давності для заявлених банком позовних вимог за вказаним кредитним договором.

Outcome: dismissed