Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся із вказаним позовом до відповідача ПАТ «ТК «Пролісок» посилаючись на те, що з 09.12.2011 року згідно наказу №115-к від 09.12.2011 року [PERSON] було призначено на посаду заступника Голови правління товариства ПАТ «ТК«Пролісок» з окладом згідно штатного розпису. Представник позивача вказував, що 18.11.2013 року [PERSON] було надіслано поштою цінним листом на ім»я Голови правління ПАТ ТК «Пролісок» заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України та просив наказ про звільнення, трудову книжку та розрахунок по заробітній платі направити за адресою [ADDRESS]. Представник позивача вказує, що 14.01.2015 року надіслав до відповідача адвокатський запит з вимогою надати належним чином засвідчену копію довідки про сплачену заробітну плату, копію наказу про звільнення, а також належним чином засвідчену копію трудової книжки позивача з відповідними записами. Представник позивача вказував, що 30.01.2015 року отримав поштою відповідь на адвокатський запит від відповідача, згідно якого надіслано оригінал звіту про виплату заробітної плати з 01.06.2013 року по 30.11.2013 року позивачу, наказ про звільнення належним чином засвідчений №113-к від 02.12.2013 року. Представник позивача зазначав,що повідомив позивачу про отриману відповідь та документи від відповідача. Позивач вказував, що він ніякого розрахунку при звільнення не отримував та за них не розписувався, також стверджував, що направив поштою заяву про звільнення з посади за згодою сторін, а відповідачем, як виявилося було проведено його звільнення із займаної посади з згідно п.2 ст. 41 КЗпП України у зв»язку із втратою довір»я до нього. А тому позивач та представник позивача вважає звільнення позивача з підстав вказаних у наказі про звільнення від 02.12.2013 року №113-к незаконним та безпідставним та таким, що грубо порушує трудові права позивача. Представник позивача також вказує, що на його адвокатський запит відповідачем було надано довідку про невикористану основну щорічну відпустку кількістю 8 календарних днів, оригінал розрахункового листв та оригінал звіту про виплачену заробітну плату за грудень 2013 року позивачем, та позивач ознайомившись із вказаними документами повідомив, що не його підписи стоять у розрахунковому листі про отримання нарахованих сум за грудень 2013 року. Представник позивача вказує, що внаслідок протиправних дій відповідача, позивачу не виплачено заборгованість по заробітній платі за період з 01.06.2013 року по 30.11.2013 року з урахуванням компенсації за невикористану відпустку у розмірі 8 календарних днів, що становить 31 108,98 грн, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу, з розрахунку одноденного заробітку у розмірі 309,09 грн., у розмірі 101690,61 грн. за період з 01.12.2013 року по 20.03.2015 року за 329 днів. Представник позивача вказує, що внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 5000 грн. Представник відповідача до початку розгляду справи по суді у судове засідання з»явився 21.05.2015 року (а.с.99.100), у подальшому у судові засідання не з»являвся був повідомлений про дату та час судового розгляду у порядку ст.74ЦПК України, у судове засідання не направив свого представника, про поважність причин неявки не повідомив суд. Також надсилав до суду листи ( а.с.105,116,127-127,137-138, 154), про неможливість подати докази на виконання ухвали суду. Проти позову заперечував, подав письмові заперечення проти позову ( а.с.80-84) та клопотання про приєднання доказів ( а.с.85-97). Врахувавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення проти позову відповідача та надані ним письмові докази,з'ясувавши обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність задовольнити позов частково виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні данні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Відповідно до ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В частині 1 ст.233 КЗпП України визначений місячний строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, який рахується з часу отримання наказу про звільнення або з дня отримання трудової книжки. Судом із поданих доказів сторонами у справі, наявних у матеріалах справи встановлено, що згідно наказу №115-к від 09.12.2011 року [PERSON] було призначено на посаду заступника Голови правління товариства ПАТ «ТК«Пролісок» з окладом згідно штатного розпису ( а.с.57). Судом встановлено, що цінним листом [PERSON] було надіслано на адресу відповідача та отримано відповідачем заява про звільнення із займаної посади за згодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України ( а.с.57) . Судом встановлено, що 02.12.2013 року позивач звертався до відповідача із заявою та просив наказ про звільнення, трудову книжку та розрахунок по заробітній платі направити за адресою [ADDRESS].( а.с.59,60). Судом встановлено, що згідно наказу №113-к від 02.12.2013 року ( а.с.61) [PERSON] звільнено з займаної посади не за його заявою за згодо сторін, а за ініціативою роботодавця з 02.12.2013 року за дії, які дають підстави для втрати довір»я до нього згідно п.2 ст. 41 КЗпП України та надано доручення бухгалтерії виплатити компенсацію за невикористані відпустки та відгули. Судом встановлено, що згідно листа відповідача від 03.12.2013 року( а.с.43,44) позивача було повідомлено про робочі часи підприємства на запропоновано ознайомитися із наказом про звільнення та отримання належного розрахунку. В судовому засіданні позивач стверджував, що не отримував вказаний лист. Судом встановлено, що згідно Акту ( а.с.45) від 02.12.2013 року [PERSON] покинув територію ПАТ «ТК «Пролісок» об 14-00 год. 02.12.2013 року не передавши матеріальні цінності та документи Дерев»язі О.М., і до кінця робочого дня 17.45 на підприємстві не з»являвся. Згідно Акту від 07.03.2012 року ( а.с.46) встановлено, що у відділі кадрів підприємства відсутня трудова книжка [PERSON], та запис в реєстраційній книзі про її прийом, при цьому книгу обліку руху трудових книжок або витягу з неї відповідачем суду надано не було. Судом встановлено, що відповідачем не було виконано ухвали суду від 21.05.2015 року ( а.с.102), від 07.08.2015 року ( а.с.121), від 23.09.2015 року ( а.с.149), а тому суд був позбавлений можливості заклопотанням представника позивача забезпечити докази у порядку ст. 133 ЦПК України та провести за ухвалою суду почеркознавчу експертизу( а.с. 111-112). Відповідно до п.2 ст. 41 КЗпП надано право власникові чи уповноваженому ним органу право розірвати трудовий договір у разі вчинення працівником винних дій, що дають підставу для втрати довір»я з боку власника або уповноваженого ним органу. На цій підставі можуть бути звільнені з роботи лише особи, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності. Товарні цінності - це, треба розуміти, не будь-які матеріальні цінності, а це матеріальні цінності, що прийняті на зберігання, що зберігаються на складі, що відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища. Згідно п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року роз»яснюється, що безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл, тощо.,тобто це особи, які обслуговують гроші і одержують товарні цінності під звіт. Або коло осіб, з якими укладено Договори про повну матеріальну відповідальність. Судом встановлено, що сторонами у справі в обґрунтування позовних вимог, заперечень проти позову не надано докази про укладення між позивачем і відповідачем, або в силу посадових обов»язків заступника Голови правління [PERSON] Договору про повну матеріальну відповідальність, або що його посада пов»язана із безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл, тощо.,тобто [PERSON], обслуговував гроші і одержував товарні цінності під звіт. Підставою для розірвання трудового договору у зв»язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як вина умисна. Однак власник або уповноважений орган у разі спору зобов»язаний довести і факт порушення, і вину працівника. Законодавством про працю питання про розподіл тягаря доказування вини прямо вирішується тільки щодо матеріальної відповідальності ( ст. 138 КЗпП України). В інших випадках, закон не встановив хто ж зобов»язаний доказування вивни чи її відсутність. Таким чином власник має довести вину працівника та його порушення, що було підставою для звільнення п.2 ст. 41 КЗпП України. Судом встановлено, що згідно наказу №113-к від 02.12.2013 року ( а.с.61) [PERSON] звільнено з займаної посади не за його заявою за згодо сторін, а за ініціативою роботодавця з 02.12.2013 року за дії, які дають підстави для втрати довір»я до нього згідно п.2 ст. 41 КЗпП України та надано доручення бухгалтерії виплатити компенсацію за невикористані відпустки та відгули. У вказаному наказі не вказано підстави такого рішення власника, які призвели до звільнення підстави для втрати довір»я, такі докази також не подано відповідачем суду, та не повідомлено про підстави звільнення від доказування у порядку ст. 61 ЦПК України. Згідно п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами та доповненнями, встановлено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з»ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно із наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідності із законом. Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов»язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі ( розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може замнити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Згідно п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 зі змінами та доповненнями «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених на пунктами 2 і 3 ст.41 КЗпП України, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги ст.ст.148,149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюється. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Звільнення з підстав втрати довір»я ( п.2 ст.41КЗпП України) суд може визнати обґрунтованими, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому органу підстави для втрати до нього довір»я. При встановлені у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір»я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов»язані з їх роботою. Відповідно до вимог ч. 1 і 5 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. А тому суд дійшов обґрунтованого висновку , що позивач у справі [PERSON] не міг бути звільнений із займаної посади заступника Голови правління ПАТ «ТК «Пролісок» згідно п.2 ст. 41 КЗпП України, оскільки не був матеріально відповідальною особою, Договір про повну матеріальну відповідальність з ним не укладався та відповідачем не надано доказів та не вказано у наказі про звільнення про підстави звільнення відповідача з підстав втрати довір»я, а тому вважає дії відповідача в частині звільнення позивача неправомірними, а позивач таким, що підлягає поновленню на роботі. Згідно вимог ч. 3. ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Судом встановлено, що згідно листа відповідача на адресу позивача ( а.с.43,44) відповідач 03.12.2013 року на адресу [ADDRESS] пропозицію з»явитися у відділ кадрів для ознайомлення із наказом про звільнення та отриманні в бухгалтерії розрахунку. Позивач стверджував, що він вказаний лист не отримував та не його підпис стоїть на зворотному повідомленні та дізнався про свої звільнення лише згідно відповіді на адвокатський запит. Судом встановлено, що у зв»язку із змінами у штатному розписі ПАТ «ТК «Пролісок» ( а.с.47-54) згідно наказу №64-к від 26.08.2014 року у штатному розписі підприємства відсутня посада «заступника голови правління». Відсутність такої посади не може бути підставою для невиконання рішення суду, адже підприємство скасовує наказ про звільнення і повинно відновити становище, яке існувало до порушення права: забезпечити працівнику ті ж самі умови праці, які він мав до незаконного звільнення. Відповідно до ст. 237-1 відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв»язку з ушкодженням здоров»я, у порушення права власності у тому числі у порушення нормальних життєвих зв»язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунки з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Представник позивача зазначав, що відповідач своїми неправомірними діями порушив трудове законодавство, звільнив позивача за ст..41 п.2 КЗпП України неправомірно, остаточний розрахунок не провів, чим своїми діями завдав моральну шкоду, яка виявилась у моральних переживаннях, порушення нормальних життєвих зв»язків, подання позову до суду для захисту свого порушеного права, втрати часу та коштів на надання правових допомоги, порушень стосунків з оточуючими людьми, стосунків у сім»ї. Позивач просить суд стягну ти з відповідача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн, але не надав суду доказів в чому полягали його моральні страждання та у чому вони виявилися, а тому суд вважає в цій частині позов задовольнити частково, та зменшити розмір моральної шкоди до 1000,00 грн. Судом встановлено, що згідно відомостей на виплату грошей за період серпень-грудень 2013 року ( а.с.87-91) відповідачем вказано, що позивачем отримано через касу заробітну плату у розмірі 19085,56 грн; згідно Розрахункового листа ( а.с.13,94) відповідачем вказано, що позивачем отримано через касу заробітну плату у розмірі 19085,56 грн., борг складає 17085,01 грн; звіту про виплату заробітної плати ( а.с.9) відповідачем вказано, що позивачем отримано за період червень 2013 року по листопад 2013 року включно заробітну плату у розмірі 29 074,45 грн. Позивач, представник позивача вказували у судовому засіданні, що вказані грошові кошти отримані позивачем не були та у відомостях на отримання заробітної плати ( а.с.87-91) стоять підписи невідомої особи про отримання грошових коштів, та наполягали на витребування доказів у відповідача та проведення почеркознавчої експертизи. Судом встановлено, що відповідач у справі на виконання ухвал Святошинського районного суду м. Києва запрошуваних доказів не надіслав (а.с.105,116,127-127,137-138, 154), чим не спростував доводи позивача про відсутність підпису позивача на вказаних відомостях про отримання заробітної плати, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку по день фактичного розрахунку за період 01.06.2013 року по 30.11.2013 року у розмірі 29074,45 грн., та компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 8 календарних днів у розмірі 2034,53 грн, всього на суму 31 108,98 грн. Судом встановлено, що згідно розрахункового листа (а.с.13,94) оклад заступника Голови правління за повний робочий місяць складав 6800 грн., одноденна заробітна плата становить 309,09 грн. Судом встановлено, що на виконання вимог ст. 235 КЗпП України відповідач має виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2013 року по 13.10.2013 року (день ухвалення рішення суду) у розмірі 145 272, 30 грн. за 470 робочих днів. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial