Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Представник позивача адвокат Самойленко Петро Миколайович звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення збитків в порядку регресу в сумі 6 000,00 грн, судових витрат зі сплати судового збору в сумі 908,00 грн та витрат на правову допомогу в сумі 3 000,00 грн. Позов мотивовано тим, що між Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» (далі ? ПАТ «УПСК») та [PERSON] укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/0332218. На підставі вказаного полісу ПАТ «УПСК» взяла на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ 2108» державний номер « [NUMBER] » сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. Позивач зазначає, що 19 травня 2018 року приблизно о 13 год. 30 хв. у м. Кременчук на перехресті проспекту Лесі Українки та вул. Молодіжна сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ2108», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] та автомобілем «ВАЗ 2107», державний номерний знак « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] . Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 липня 2018 року у справі №524/4172/18 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 та частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. На підставі страхового акта від 30 жовтня 2018 року ПАТ «УПСК» виплатила страхове відшкодування [PERSON] у сумі 6 000,00 грн. Позивач вважає, що на підставі підпункту «а» 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у відповідача виникло зобов`язання відшкодувати ПАТ «УПСК» завдані збитки у порядку регресу у сумі сплаченого страхового відшкодування за полісом №АМ/0332218. 01 жовтня 2020 року, між ПАТ «УПСК» та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (далі ? ФОП [PERSON] ) укладено договір №01/10/2020 про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступає (передає), а новий кредитор (позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору, зокрема за полісом №АМ/0332218 від 31 серпня 2017 року. Позивач стверджує, що до нього перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача у сумі виплаченого відшкодування, а тому звертається до суду за захистом своїх прав та законних інтересів у спосіб, який передбачений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Цивільного кодексу України, що узгоджується з умовами договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності №АМ/0332218. Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 06 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №536/1161/21. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та без участі його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти прийняття судом заочного рішення у цій справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату і місце розгляду справи повідомлявся належним чином ? засобами рекомендованого повідомлення поштового зв`язку, а також шляхом публікації оголошення на веб-сайті Кременчуцького районного суду Полтавської області на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет. Проте відповідач не повідомив причини неявки, до суду не звертався із заявою про відкладення розгляду справи. В установлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не надала, тому відповідно до частини 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, на підставі частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частиною 1 статті 280 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ураховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу без участі сторін на підставі наявних доказів у справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 31 серпня 2017 року між ПАТ «УПСК» та [PERSON] укладено поліс №АМ/0332218 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно умов якого ПАТ «УПСК» взяла на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу «ВАЗ2108», державний номерний знак [NUMBER] , сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам. Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 16 липня 2018 року у справі №524/4172/18 визнано винним [PERSON] у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 та частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення і накладено стягнення у виді штрафу у сумі 10 200,00 грн. За змістом цієї постанови 19 травня 2018 року о 13 год. 30 хв. у м. Кременчуці на перехресті - проспект Лесі Українки та вулиці Молодіжна, водій [PERSON] керуючи транспортним засобом ВАЗ 2108, державний номерний знак [NUMBER] , на перехресті нерівнозначних доріг, виїжджаючи з другорядної дороги не надав дорогу транспортному засобу ВАЗ 2107, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням громадянина [PERSON] , внаслідок чого здійснив зіткнення, після чого залишив місце ДТП. При ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Крім того, 19 травня 2018 року о 14 год. 07 хв. у м. Кременчуці по проїзду Галузевому, 20А, водій [PERSON] керував транспортним засобом ВАЗ 2108, державний номерний знак [NUMBER] , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота. Огляд на стан сп`яніння у встановленому законом порядку проводився у присутності двох свідків за допомогою алкотестеру Драгер 0556, результат позитивний ? 3,72%. Відповідно до частини 6 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, вина відповідача у вчинені ним адміністративних правопорушень, передбачених 122-4, 124 та частиною 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не підлягає доказуванню. 29 травня 2018 року здійснено огляд транспортного засобу ВАЗ2107, державний номерний знак [NUMBER] , та встановлено характер та розмір пошкоджень транспортного засобу, що підтверджується протоколом огляду транспортного засобу. Висновком експертного автотоварознавчого дослідження №80 від 30 травня 2018 року установлена вартість матеріального збитку автомобіля ВАЗ2107 у сумі 8 918,38 грн. У преамбулі Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає мету здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, якою є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно положень до частини першої статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно із статтею 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 988 Цивільного кодексу України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Положеннями статті 990 Цивільного кодексу України визначено, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). За заявою [PERSON] про страхове відшкодування за полісом №АМ/0332218 від 31 серпня 2017 року, відповідно до страхового акта №ОЦ/036/044/18/0290, ПАТ «УПСК» перерахувала страхове відшкодування на картковий рахунок [PERSON] у сумі 6 000,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням №1990 від 30 жовтня 2018 року. З метою досудового врегулювання спору 29 листопада 2018 року представник ПАТ «УПСК» направив [PERSON] претензію про відшкодування збитків в порядку регресу. Згідно із частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом частини 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченою відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з підпунктом «а», «в» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду: якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції; якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому цим Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Ураховуючи, що [PERSON] 19 травня 2018 року керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та внаслідок порушення Правил дорожнього руху сталася дорожньо-транспортна пригода, після чого відповідач залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, тому ПАТ «УПСК» відповідно до положень статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» набуло право зворотної вимоги до відповідача у межах суми страхового відшкодування. Як убачається із матеріалів справи, 01 жовтня 2020 року між ПАТ «УПСК» (довіритель) в особі Голови Правління [PERSON] та суб`єктом підприємницької діяльності ФОП [PERSON] укладено договір цесії №01/10/2020 про відступлення права вимоги, за умовами пункту 2.1 якого первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору свої права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором. Згідно додатку №1 до вказаного договору [PERSON] має заборгованість страхового відшкодування у розмірі 6 000,00 грн. Відповідно до частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Частиною 1 статті 513 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 Цивільного кодексу України). Положеннями частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відтак, до позивача ФОП [PERSON] відповідно до наведених правових норм перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача боргу у сумі 6 000,00 грн, які встановлені умовами вказаного договору. Стаття 89 Цивільного процесуального кодексу України установлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги у частині стягнення збитків у порядку регресу у сумі 6 000,00 грн доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Судові витрати на правничу допомогу ? це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до положень статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У частині третій статті 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Тобто, Цивільним процесуальним кодексом України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18 та у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач надав до суду копію договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2019 року, укладеного між адвокатом Самойленко П. М. та ФОП [PERSON] , та додаткової угоди №290 від 28 травня 2021 року. Відповідно до пункту 1.1 цього договору предметом даного договору є надання адвокатом правової допомоги клієнту, з метою захисту та відновлення порушених, невизнаних, оспорюваних прав та законних інтересів клієнта, які виникли у останнього на підставі договорів про відступлення права вимоги та інших, укладених ФОП [PERSON] . За змістом додаткової угоди до договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30 січня 2021 року, сторони погодили, що вартість послуг (гонорар) адвоката становить 3 000,00 грн. Цією додатковою угодою також визначили найменування та вартість послуг, а саме: аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі у кількості витраченого часу 2 год. у сумі 500,00 грн; написання позовної заяви та підготовка документів для подання позову до суду у кількості витраченого часу 5 год. у сумі 1 000,00 грн; супровід та контроль судової справи у сумі 1 500,00 грн. Відповідно до акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) до договору про надання правової допомоги № 30/01/19 від 30 січня 2021 року всього витрачено адвокатом часу на надання послуг 7 годин, а загальна вартість робіт (наданих послуг) становить 1 500,00 грн. Адвокатом надано наступну правову допомогу: аналіз судової практики та обговорення з клієнтом правової позиції по справі у кількості витраченого часу 2 год. на суму 500,00 грн; написання позовної заяви та підготовка документів для подання позову до суду у кількості витраченого часу 5 год. на суму 1 000,00 грн. При цьому зазначено, що клієнтом було здійснено авансування послуг адвоката для здійснення супроводу та контролю судової справи у сумі 1 500,00 грн. Факт оплати за надану правову допомогу підтверджується платіжним дорученням №Р24А884688943А91679 від 28 травня 2021 року на суму 3 000,00 грн. Оцінивши надані позивачем докази на підтвердження заявлених позовних вимог у частині стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає за необхідне їх зменшити в частині стягнення витрат на суму 1 500,00 грн, оскільки такі витрати як супровід та контроль судової справи не підтверджені належними доказами. Окрім того, варто зазначити, що справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, однак жодного разу адвокат в судове засідання не з`явився. Витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1 500,00 грн, наданими адвокатом Самойленко П. М., є співмірними зі складністю цієї справи і підтверджені належними доказами, а тому суд дійшов висновку про можливість їх стягнення з відповідач на користь позивача. У порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору у сумі 908,00 грн, які сплачено позивачем за подання даного позову до суду.

Outcome: partial