Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

Представник Комунального закладу охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просить, з урахуванням уточнень, стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, у розмірі 252 965,93 грн. та судовий збір у розмірі 3794,49 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.02.2015 року о 19.55 год. у місті Харкові на перехресті вул. Новгородської і пр. Леніна сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті зіткнення двох автомобілів - автомобіля швидкої та невідкладної допомоги PEUGEOT BOXER, державний номер [NUMBER] та автомобіля ВАЗ 2109, державний номер [NUMBER]. Під час ДТП було пошкоджено автомобіль швидкої та невідкладної допомоги, чим позивачу спричинено матеріальну шкоду. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.09.2015 року провадження у справі стосовно відповідача за ознаками правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, закрито у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП. Вказаною постановою, окрім іншого, встановлено, що [PERSON] порушив п.3.2 Правил дорожнього руху та в діях останнього вбачається склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Згідно висновку експерта в діях відповідача вбачаються порушення Правил дорожнього руху, які знаходяться у причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. Постановою апеляційного суду Харківської області від 04.11.2015 року вказана постанова суду першої інстанції залишена без змін. Згідно висновку експертного авто товарознавчого дослідження №30, складеного 14.04.2015 року суб'єктом оціночної діяльності [PERSON], вартість матеріальної шкоди, заподіяної позивачу, становить 301 965,93 грн. 03.02.2016 року ПрАТ «СК «Дніпроінмед» сплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 49 000,00 грн. Відповідач в особі представника - адвоката [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач [PERSON] заперечує проти задоволення позову у повному обсязі, вважає позовні вимоги необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами. Зазначає, що висновок експертного авто товарознавчого дослідження №30 від 14.04.2015 року, наданого позивачем, не є належним та допустимим доказом та не стосується предмета доказування, у зв'язку з чим неможливо встановити дійсно понесені матеріальні збитки позивача. Крім того, вказує на наявність вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди й іншого водія, який керував транспортним засобом позивача - [PERSON] На підставі викладеного просить суд відмовити у позові у повному обсязі. 11.04.2018 року представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якому зауважує, що проведення експертного дослідження було доручено судовому експерту з правом проведення товарознавчих експертиз [PERSON], який на той час знаходився у трудових відносинах із ФОП [PERSON]. Також зазначає, що визначення співвідношення вини водіїв транспортних засобів не уявляється можливим, оскільки у судовому порядку встановлено провину лише одного з учасників ДТП - відповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, в своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позові, відповіді на відзив. Уповноважений представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. Суд, дослідивши доводи учасників справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, оглянувши в судовому засіданні (за клопотанням представника відповідача) матеріали справи про адміністративне правопорушення №638/2761/15-п, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.09.2015 року провадження у справі стосовно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП закрито у зв'язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (ст.38 КУпАП), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода, та чи сталася вона з вини відповідача. Отже, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі ст.38 КУпАП у зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення не звільняє від відповідальності за шкоду, завдану внаслідок ДТП. Вказаним судовим рішенням встановлено, що водій [PERSON] 06.02.2015 року о 19 годині 55 хвилин, керуючи автомобілем ВАЗ 2109 номерний знак [NUMBER] по вул.Новгородській в м.Харкові при проїзді регульованого перехрестя пр.Леніна не надав дорогу транспортному засобу автомобілю швидкої допомоги Пежо н.з. [NUMBER], який рухався через перехрестя з увімкненим синім проблисковим маячком та спеціальним звуковим сигналом, внаслідок чого здійснив зіткнення з даним автомобілем, чим порушив п.3.2 Правил дорожнього руху, які згідно висновку експерта знаходяться у причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. Постановою апеляційного суду Харківської області від 04.11.2015 року постанова Дзержинського районного суду м.Харкова від 17.09.2015 року залишена без змін. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Пунктом 8.7.3е Правил дорожнього руху встановлено, що червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух. У відповідності до Правил дорожнього руху України у разі подання світлофором сигналу, що забороняє рух, транспортний засіб повинен зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки» - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуванню проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів (п.8.10 ПДР). При цьому водії оперативних транспортних засобів, виконуючи невідкладне службове завдання, можуть відступати від вимог розділу 8 (крім сигналів регулювальника), 10-18, 26, 27 та пункту 28.1 Правил за умови увімкнення проблискового маячка синього або червоного кольору і спеціального звукового сигналу та забезпечення безпеки дорожнього руху. За відсутності необхідності додаткового привернення уваги учасників дорожнього руху спеціальний звуковий сигнал може бути вимкнений. Згідно із висновками експерта №301/15 від 15.07.2015 року, наданих Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром при ГУМВС України в Харківській області: 1.за вихідними даними з пояснень водія [PERSON]: в даній дорожній обстановці водій автомобілю ВАЗ 2109 [PERSON] повинен був діяти згідно з вимогами п.п.3.2, 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху України, водій автомобілю Peugeot [PERSON] повинен був діяти згідно з вимогами п.12.3 Правил дорожнього руху України; у діях водія [PERSON] є невідповідності вимогам п.п.3.2, 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв'язку з подією, що відбулася. Вирішити питання про те, чи маються у діях водія [PERSON] невідповідності вимогам Правил дорожнього руху, та якщо маються, які з них знаходяться у причинному зв'язку з дорожньою пригодою, немає можливості з причин відсутності вихідних даних, вказаних у дослідницькій частині; технічна можливість запобігти зіткненню для водія автомобіля ВАЗ-2109 [PERSON] визначалася виконанням вимог п.п.3.2, 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких технічних перешкод. Вирішити питання про те, чи мав водій [PERSON] технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди, немає можливості з причини відсутності вихідних даних, вказаних у дослідницькій частині висновку. 2.За вихідними даними з пояснень водія [PERSON]: в даній дорожній обстановці водій автомобілю ВАЗ-2109 [PERSON] повинен був діяти згідно з вимогами п.12.3 Правил дорожнього руху України; водій автомобілю Peugeot [PERSON] повинен був діяти згідно з вимогами п.п. 3.1. 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху України. У діях водія [PERSON] немає невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходилися б у причинному зв'язку з подією, що відбулася. У діях водія [PERSON] є невідповідності вимогам п.п.3.1, 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору, знаходилися у причинному зв'язку з подією, що відбулася. У даній дорожній обстановці водій [PERSON] не мав технічної можливості запобігти зіткненню виконанням вимог Правил дорожнього руху України. Технічна можливість запобігти зіткненню для водія автомобіля Peugeot [PERSON] визначалася виконанням вимог п.п.3.1, 8.7.3е, 8.10 Правил дорожнього руху України, для чого у нього не було будь-яких технічних перешкод. Оцінюючи висновки експерта №301/15 від 15.07.2015 року, суд враховує, що вони містять протиріччя обставинам справи в частині висновків за вихідними даними з пояснень [PERSON], оскільки в своїх поясненнях відповідач [PERSON] зазначив, що звуковий сигнал на автомобілі Пежо було включено лише під час проїзду перехрестя за дві-три секунди до зіткнення, а світлова сигналізація зовсім не була включена, зіткнення сталося без гальмування транспортних засобів, тоді як дані факти спростовуються іншими доказами у справі, дослідженими в судовому засіданні, а тому висновки експертизи в цій частині не можна вважати об'єктивними. В іншій частині висновки експерта №301\\15 від 15.07.2015 року суд вважає їх такими, що повністю узгоджуються з обставинами, встановленими у справі, та іншими доказами у справі, дослідженими в судовому засіданні, а тому є об'єктивними. Згідно з пунктами 2,3-4,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» із наступними змінами, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Позивач Комунальний заклад охорони здоров'я «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» є власником транспортного засобу Peugeot Boxer державний номер [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено наявність шкоди, протиправність дій відповідача та причинний зв'язок між протиправними діями відповідача та шкодою, завданою позивачу. Як вбачається з матеріалів справи, для визначення вартості матеріального збитку позивач звернувся до суб'єкту оціночної діяльності ФО-П [PERSON] (сертифікат [NUMBER] від 15.10.2013 року). Висновок експертного автотоварознавчого дослідження №30 складено експертом [PERSON], що діє на підставі свідоцтва [NUMBER] від 22.02.2013 року та Сертифіката оцінювача від 27.04.2001 року №25-А, який згідно довідки №01/2018 від 05.04.2018 року обіймає посаду оцінювача згідно трудового договору. Відповідно до висновку вартість відновлювального ремонту автомобіля Peugeot Boxer, державний номер [NUMBER] складає 301 965,93 грн. Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль ВАЗ 2109 державний номер [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON], є забезпеченим транспортним засобом у відповідності до положень Закону України «Про обов'язкове державне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 року № 1961 -VІ, що підтверджується полісом АС/8971653 від 29.01.2015 року. Позивачем отримано страхове відшкодування від ПрАТ «Дніпроінмед» у розмірі 49 000 гривень, що підтверджується випискою по рахунку від 03.02.2016 року. Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними та допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов'язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у ЦПК України, зібрані у відповідності з чинним цивільно - процесуальним законодавством. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають. Згідно приписів ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухово- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Разом із цим, правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст.ст.3, 5). Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. За змістом статті 9, 22-31, 35, 36 Закону настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ту обставину, що позивач звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який не у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання, що виникло між ним та особою, яка завдала такої шкоди, вважається не припиненим, зазначена шкода відповідачем добровільно не відшкодована, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі та стягнення з відповідача [PERSON] збитків, завданих дорожньо-транспортною пригодою. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов'язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки відповідач, на виконання свого процесуального обов'язку не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову у повному обсязі. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 22, 23, 511, 599, 636, 999, 1166, 1167, 1187, 1194 ЦК України,

Outcome: approved