Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом в інтересах позивача 07.04.2014 року. Уточнивши позовні вимоги, востаннє 26.08.2014 року, представник позивача просив суд скасувати наказ СФО «Володимирівське» № 4 від 27.03.2014 року про звільнення [PERSON] з посади головного інженера Селянського фермерського об'єднання «Володимирівське», на підставі п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, поновити його на вказаній посаді з 27.03.2014 року, стягнути з відповідача на користь [PERSON] 15 804, 72 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28.03.2014 року по 24.07.2014 року, та 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої незаконним звільненням. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказував на те, що з 21.12.1993 року [PERSON] був прийнятий на посаду головного інженера СФО «Володимирівське», засновниками якого були дві юридичні особи ФГ «Володимирівське», яке очолював його батько [PERSON] та ФГ «Демченкове» - яке очолював він [PERSON] Тобто, фактично, ще з 1993 року вони з батьком розпочали спільну справу, заснувавши СФО «Володимирівське». [PERSON], за життя [PERSON], займав посаду заступника голови СФО «Володимирівське», а після [INFO] - смерті [PERSON], скориставшись доступом до документів та печаток ФГ «Демченкове», підробив підпис [PERSON] на протоколі загальних зборів «СФО «Володимирівське» та зареєстрував себе директором СФО «Володимирівське». Між [PERSON] та [PERSON], який є чоловіком сестри [PERSON], склалися неприязні стосунки. Постійно виникають конфліктні ситуації, зокрема щодо управління СФО «Володимирівське», щодо обробітку земель та розподілу техніки належної СФО «Володимирівське» та ФГ «Володимирівське», головою якого є його мати - [PERSON] 20.03.2014 року між позивачем та [PERSON] виник конфлікт, зумовлений тим, що останній намагався вивезти техніку з території ФГ «Демченкове», ФГ «Володимирівське» та СФО «Володимирівське», які знаходяться на одній території, а [PERSON] цьому завадив. Вказану конфлікту ситуацію позивач і вважає підставою свого звільнення. Представник позивача стверджував, що будучи звільненим за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, позивач прогулу не вчиняв, 20.03.2014 року прийшов на роботу до СФО «Володимирівське», яке розташоване за однією адресою з ФГ «Демченкове», роздав наряди працівникам та відбув до м. Кривого Рогу для придбання запасних частин до техніки. Звільнення позивача вважав незаконним, зумовленим неприязненими відносинами з [PERSON], наполягав на поновленні позивача на займаній посаді та стягненні з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди. Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди вказував, що порушення трудових прав [PERSON] з боку відповідача призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків позивача, адже він втратив зв'язки з колегами, був принижений перед його підлеглими, що знизило його авторитет у колективі, який здобувався протягом десятків років. Все це ще більше пригнічує його, оскільки він був звільнений з підприємства, яке створював спільно з покійним батьком. Крім цього, звільнення змінило звичний для нього та його сім'ї спосіб життя, оскільки він незаконно втратив заробіток, пережив сильний стрес, що зумовило загострення хронічних хвороб, призвело до втрати сну. Представники відповідача СФО «Володимирівське» - Бойко Д.П. та [PERSON], який є одночасно представником третьої особи [PERSON], кожен окремо, в ході судового засідання позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень проти позову вказували, що [PERSON] працюючи головним інженером СФО «Володимирівське», 20.03.2014 року в період з 08.00 годин до 12-47 годин був відсутній на робочому місці, про що було складено відповідний акт, надавати пояснення з причин відсутності на робочому місці відмовився, тобто здійснив прогул без поважних причин, а тому його звільнення за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України є законним. Наполягали на тому, що [PERSON] був відсутній на роботі у зв'язку з поїздкою до м. Кривого Рогу, в своїх особистих цілях, оскільки потреби в ремонті техніки СФО «Володимирівське» не було, жодних наказів на відрядження не видавалося та відрядження не оформлялося. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог в частині моральної шкоди вказували на відсутність порушень прав [PERSON] з боку відповідача, оскільки звільнення проведено на підставі закону, при цьому будучи звільненим з СФО «Володимирівське», [PERSON] продовжив працювати головою ФГ «Демченкове» та отримувати дохід. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, представника третьої особи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних законних підстав. Судом встановлено, що СФО «Володимирівське» було створено на підставі договору про спільну діяльність між членами Селянського (Фермерського) об'єднання «Володимирівське» від 20.01.1993 року, а його засновниками стали ФГ «Демченкове» - головою якого є [PERSON] (а.с.13,14) та ФГ «Володимирівське» - головою якого, після смерті [PERSON] (а.с. 15), є [PERSON] (а.с. 25 матеріалу № 545 по заяві [PERSON]), що підтверджується статутом Селянського (Фермерського) об'єднання «Володимирівське» (а.с. 5-10, ). З 21.12.1993 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду головного інженера Селянського (Фермерського) об'єднання «Володимирівське», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 4). Згідно з п. 9.6, 9.7 Статуту Селянського (Фермерського) об'єднання «Володимирівське» керівництво поточною діяльністю Об'єднання здійснює директор, який обирається та відкликається зборами Засновників, і який самостійно вирішує всі питання діяльності Об'єднання, в тому числі має право без доручення, від імені Об'єднання, укладати договори, включаючи трудові, видавати в рамках компетенції накази, самостійно проводити підбір та розстановку кадрів, назначає на посади та звільняє з посад працівників (а.с. 5-10). Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. З підстав передбачених ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, керівником СФО «Володимирівське» вказано [PERSON] (а.с. 11-12, 136-139), а отже саме він має право прийняття на роботу та звільнення з роботи працівників даного підприємства. Посилання представника позивача стосовно відсутності у [PERSON] повноважень на звільнення позивача, враховуючи те, що висновком судово-почеркознавчої експертизи від 30.12.2013 року, проведеної в рамках кримінального провадження № 12013120150000847, встановлено факт вчинення підпису в графі «Голова зборів» у протоколі № 2 загальних зборів СФО «Володимирівське» від 16.11.2013 року не [PERSON], а іншою особою (а.с. 17-22), суд розцінює критично, оскільки позивачем, в порушення ст. 60 ЦПК України, не надано належних доказів на підтвердження факту того, що [PERSON] не є керівником СФО «Володимирівське», адже рішення загальних зборів СФО «Володимирівське» від 16.11.2009 року, яким [PERSON] призначено директором СФО не скасовано і не визнано недійсним, в установленому законом порядку(а.с. 17). Крім того, стаття 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», визначає, що якщо відомості, які підлягають внесенню до ЄДР, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідні зміни. У зв'язку з цим, суд приходить до висновку, що [PERSON] при виданні наказу про звільнення [PERSON] був повноваженим на вчинення вказаних дій, оскільки являвся керівником (директором) СФО «Володимирівське». Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 232 КЗпП України безпосередньому розглядові в районних судах підлягають трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, оплату за час вимушеного прогулу. Згідно зі ст. 233 КЗпП України у справах про звільнення працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у певних випадках, серед яких прогул без поважних причин, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня - п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП україни. Як вбачається з наказу № 4 від 27.03.2014 року [PERSON] звільнено з посади головного інженера СФО «Володимирівське» 27.03.2014 року, у зв'язку з прогулом без поважних причин, а саме з 08-00 годин по 12-47 годину 20.03.2014 року (а.с. 3). Представник позивача звернувся до суду 07.04.2014 року, тобто в межах строку визначеного ст. 233 КЗпП України. Як вбачається з п. 3.6, 3.7 колективного договору між власником та трудовим колективом СФО «Володимирівське» на 2010-2014 роки (а.с. 56-73), на підприємстві встановлена 40 годинний робочий тиждень, при цьому визначено, що адміністрація встановлює початок і кінця роботи, тривалість обідньої перерви за згодою з трудовим колективом. 27.12.2012 року по СФО «Володимирівське» було прийнято наказ № 4-к від 27.12.2012 року, згідно з яким встановлено п'ятиденний робочий тиждень, робочий час з 08-00 години до 17-00 години, з обідньою перервою з 12-00 години до 13-00 години (а.с. 74). Відповідно до ст. 29 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором, а також визначити працівникові робоче місце. Будь-яких доказів того, що за головним інженером [PERSON] було закріплене певне робоче місце, відповідач суду не надав. Натомість, як вбачається з витягів з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, СФО «Володимирівське» та ФГ «Демченкове» знаходяться за однією адресою: с. Гурівка, Долинського району, Кіровоградської області (а.с. 11-14). Той факт, що господарства, а також техніка знаходяться за однією адресою (на одній базі) вказували в судовому засіданні представники сторін та свідки [PERSON], [PERSON] - працівники ФГ «Демченкове» та [PERSON] - працівник СФО «Володимирівське». Останні також стверджували, що вони фактично виконували роботи по обробітку землі та ремонту сільгосптехніки техніки в обох господарствах за нарядами (розпорядженнями) [PERSON], [PERSON] з'являвся на бригаді декілька разів на рік. У зв'язку з цим, враховуючи відсутність закріплення за [PERSON], іншого робочого місця, суд приходить до висновку, що його робочим місцем як головного інженера СФО «Володимирівське» було с. Гурівка, Долинського району, Кіровоградської області. Як вказував представник позивача [PERSON], [PERSON] 20.03.2014 року був на роботі та виконував свої посадові обов'язки, а саме о 07-30 години привіз робітників, дав наряди (завдання на виконання робіт) та близько 09-00 години відбув до м. Кривого Рогу для придбання запасних частин на техніку, звідки повернувся близько 12-30 годин . [PERSON] - механізатор ФГ «Демченкове», допитаний в якості свідка, в судовому засіданні вказував, що 20.03.2014 року [PERSON] прибув на роботу о 07-30 годині привізши працівників, після цього роздав наряди працівникам ФГ «Демченкове» та СФО «Володимирівське», та близько 09-00 годин відбув до м. Кривого Рогу для придбання запчастин для техніки. Повернувся [PERSON] близько 12-45 годин. Факт перебування [PERSON] на робочому місці та виконання посадових обов'язків головного інженера підтвердили і свідки [PERSON] - тракторист СФО «Володимирівське» та [PERSON]- тракторист ФГ «Демченкове», кожен з яких окремо, в судовому засіданні вказували, що близько 07-50 годин 20.03.2014 року вони отримували наряди на роботу від [PERSON], який після цього поїхав до міста за запчастинами до техніки. Свідок [PERSON] - тракторист СФО «Володимирівське», також пояснював, що зранку 20.03.2014 року [PERSON] був на бригаді, оскільки він бачив його від'їжджаючим з території бригади. В судовому засіданні встановлено, що по СФО «Володимирівське» не затверджувалася посадова інструкція головного інженера, не вівся журнал виходу на роботу (з відмітками часу з'явлення на роботі та закінчення роботи), що не заперечували представники відповідача. Як вбачається з типової посадової інструкції головного інженера сільськогосподарського підприємства, яка була надана до суду представником відповідача, до обов'язків головного інженера, серед іншого, відноситься організація правильної експлуатації, технічне обслуговування, своєчасний планово-запобіжний і поточний ремонт машино тракторного та автомобільного парку, тощо, для підтримки їх в стані постійної технічної готовності та контроль цієї роботи (а.с. 166-167). У зв'язку з цим, враховуючи пояснення свідків, розміщення обох сільськогосподарських підприємств на одній території (за однією адресою), спільне виконання робітниками обох підприємств робіт по ремонту та обслуговуванню техніки за нарядами [PERSON], відсутність на підприємстві затвердженої інструкції головного інженера, відсутність журналу виходу на роботу працівників, суд приходить до висновку, що 20.03.2014 року [PERSON] з'явившись на бригаду та роздавши наряди по роботі працівникам, а потім поїхавши за запасними частинами до техніки в м. Кривий Ріг, діяв на виконання своїх посадових обов'язків, як головного інженера СФО «Володимирівське». Твердження представника відповідача в частині того, що за СФО «Володимирівське» не зареєстрована техніка, ремонт якої проводився 20.03.2014 року (а.с. 162-165), суд розцінює критично, оскільки працівники обох сільгосппідприємств, допитані як свідки, наполягали на тому, що роботи по ремонту техніки, її обслуговуванню, обробітку землі, велися спільно, з використанням робочої сили та техніки всіх підприємств ФГ «Володимирівське», ФГ «Демченкове» та СФО «Володимирівське». На підтвердження вказаного факту свідчить і розміщення вказаних підприємств на одній території, створення цих підприємств членами однієї родини, конфлікт між якими виник лише після [INFO] - зі смертю [PERSON] Твердження представника відповідача в частині того, що [PERSON] відбував до міста Кривого Рогу в особистих цілях, оскільки не оформив відрядження, поїхав на автомобілі, що не належить СФО «Володимирівське» та в послідуючому не дав пояснення керівнику [PERSON] з причин відсутності, суд розцінює критично, оскільки відповідач не надав суду жодних належних доказів того, що на СФО «Володимирівське» взагалі ведеться робота по оформленню відряджень, зокрема журнал обліку відряджень, який передбачений п. 4 загальних положень Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Мінфінанісів України № 59 від 13.03.1998 року. Факт ненадання пояснень з приводу відсутності на робочому місці, пояснюється тривалим особистим конфліктом, наявність якого визнали представники сторін. В тексті акту про відсутність працівника [PERSON] на робочому місці від 20.03.2014 року, який став підставою для видання наказу про звільнення, вказано, що головний інженер СФО «Володимирівське» [PERSON] був відсутній на робочому місці, безпосередньо на об'єкті по вул. Степова,1, де знаходиться техніка та ЗАВ БЦС-25 крита площадка, та взагалі на об'єктах та земельних ділянках СФО «Володимирівське», без поважних причин з 08-00 до 12-47 годин 20.03.2014 року (а.с. 88). Вказаний акт не був підписаний [PERSON], про його відмову від дачі пояснень стосовно причин відсутності на робочому місці складено акт (а.с. 89). Вказані акти суд розцінює критично, оскільки як вбачається з актів вони підписані [PERSON] та іншими особами - охоронцями, які не є працівниками СФО «Володимирівське», а працівники господарства до підписання акту залучені не були. Крім цього, [PERSON], який також підписав акт про відсутність [PERSON] на робочому місці, пояснював у судовому засіданні, що вони - працівники охоронної структури, заїхали на територію бригади лише о 10-00 годині, а [PERSON] приїхав до бригади о 11-00 годині, що спростовує можливість встановлення вказаними особами факту відсутності [PERSON] на робочому місці з 08-00 до 10-00 години та 11-00 години відповідно. Сумнівним є і факт встановлення особами, які підписали акт, відсутності [PERSON] на інших об'єктах і земельних ділянках СФО «Володимирівське», оскільки [PERSON], вказував, що вони заїжджали лише на територію бази, де [PERSON] не виявилося. Крім цього, в акті вказано про відсутність [PERSON] на робочому місці з 08-00 годин до 12-47 годин, в той час згідно з наказом № 4-к від 27.12.2012 року по СФО «Володимирівське» час з 12-00 години до 13-00 години є обідньою перервою, яка згідно з ч.3 ст. 66 КЗпП України може використовуватися працівником на власний розсуд, в тому числі з відлученням з місця роботи. Дослідивши зміст вище вказаних актів, неузгодженість їх змісту з іншими доказами, зокрема показанням свідків [PERSON], [PERSON] і [PERSON], [PERSON], суд критично оцінює вказаний доказ - акт про відсутність [PERSON] на роботі, та вважає недоведеним факт відсутності [PERSON] на роботі протягом 3 годин без поважних причин. Крім цього, звільнення за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, відповідно до п. 22 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», є звільненням за порушення трудової дисципліни, а тому може бути визнано законним лише у разі дотримання вимог ст. 147-149 КЗпП України. Як вбачається з ч.3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] був відсутній на робочому місці у зв'язку з виконанням своїх посадових обов'язків як головного інженера - відбув за запасними частинами до техніки, жодної шкоди СФО «Володимирівське» цим не завдано, жодних інших зауважень на роботу [PERSON] в минулому до 20.03.2014 року не було, що не заперечувалося представниками відповідача, а тому суд приходить до висновку про недотримання відповідачем вимог закону про порядок звільнення за п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Натомість судом було встановлено, що між [PERSON] та керівником СФО «Володимирівське» існує особистий конфлікт, який ґрунтується на боротьбі за посаду керівника СФО «Володимирівське», кожен із них вважає себе головним на підприємстві, що підтверджується існуванням судових спорів з цього приводу (а.с. 140-149), матеріалами Долинського РВ УМВС України в Кіровоградській області № 544, 545, 667, а також не заперечувалося представниками сторін, і саме вказаний конфлікт є дійсною підставою звільнення [PERSON] У зв'язку з вище викладеним, суд приходить до висновку про звільнення [PERSON] без законної підстави, а тому згідно з ч.1 т. 235 КЗпП України вважає за необхідне поновити його на попередній роботі з 28.03.2014 року, допустивши рішення в цій частині до негайного виконання відповідно до п. 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України, ст. 235 КЗпП України. Вимоги представника позивача про поновлення на роботі з 27.03.2014 року задоволенню не підлягають, оскільки як вбачається з наказу № 4 від 27.03.2014 року та п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерств праці, юстиції та соціального захисту населення № 58 від 29.07.1993 року зі змінами, днем звільнення вважається останній день роботи, в трудовій книжці [PERSON] днем звільнення вказано саме 27.03.2014 року (а.с. 4), тому він підлягає поновленню на роботі з 28.03.2014 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Абзац 2 п. 32 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачає зарахування при визначенні суми заробітку за час вимушеного прогулу суми заробітку за новим місцем роботи. Як стверджував представник позивача та не заперечувалося представниками відповідачів [PERSON], після його звільнення, не влаштувався на іншу роботу, а лише продовжував бути керівником ФГ «Демченкове», за яку заробітну плату не отримує, що підтверджується довідкою Долинської об'єднаної державної податкової інспекції (а.с. 117-120). У зв'язку з цим, розмір середнього заробітку обчислюється без проведення зарахувань. Оскільки представник позивача [PERSON] наполягав на стягненні середнього заробітку лише за період вимушеного прогулу з 27.03.2014 року по 24.07.2014 року , суд

Outcome: partial