Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 119513,89 грн. за кредитним договором б/н від 28.07.2010 року та сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 28.07.2010 року відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 7500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору відповідач зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 30.04.2019 року має заборгованість 119513,89 грн., що складається з заборгованості: за кредитом у розмірі 6476,98 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом з 28.07.2010 року по 30.03.2018 року у розмірі 113036,91 грн. 22.07.2019 року провадження по даній справі було відкрито та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, просить розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений у встановленому порядку. У письмовому клопотанні та відзиві на позовну заяву від 17.09.2019 року просила суд в даній справі застосувати позовну давність відповідно до ст.ст.257, 258, 261 ЦК України та відмовити позивачу в задоволені позову в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Коваленко П.П. в судове засідання не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлений у встановленому порядку, 26.11.2019 року надав суду клопотання у якому просив розглянути справу без участі відповідача та його представника та відмовити позивачу в задоволені позовних вимог у повному обсязі. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як слідує з матеріалів справи, 28.07.2010 року [PERSON] підписала анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, та отримала суму кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, згідно наданої позивачем виписки по основній карті за період з 01.01.1999 року по 05.08.2019, - у розмірі 6480,00 грн. Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит. Як вбачається з розрахунку заборгованості [PERSON] порушувала графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачувала, внаслідок чого виникла заборгованість. Зокрема, відповідно до вимог позовної заяви, станом на 30.04.2019 року, заборгованість позичальника [PERSON] перед банком за вищевказаним кредитним договором становила 119513,89 грн., що складається з заборгованості: за кредитом у розмірі 6476,98 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом з 28.07.2010 року по 30.03.2018 року у розмірі 113036,91 грн. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Позивач, з посиланням на положення ч.1 ст.634 ЦК України зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Щодо заявлених вимог відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності. Згідно ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Строк дії картки (місяць і рік) указаний на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено що місячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH) та що останній платіж здійснено 24.10.2016 року, а картка діє до 31.05.2020 року. Проаналізувавши викладене, суд вважає, що позовна давність не сплинула, оскільки останній платіж відповідачем здійснено 24.10.2016 року, а позивач звернувся до суду 10.07.2019 року та строк договору не закінчився (строк дії картки відповідає строку дії договору). Наведене вище узгоджується із правовими висновками висловленими в постановах судової палати у цивільних справах Верховного Суду під час розгляду справ №6-14цс14 від 19.03.2014 року та №6-61цс14 від 18.06.2014 року. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першої, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів»: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Згідно з частинами першою, другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (частина шоста статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в заяві позичальника. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правові наслідки недійсності окремих частин правочину встановлені статтею 217 ЦК України, згідно з якою недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тобто умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним у цілому. Своєю правовою позицією Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 02.10.2019 року, справа №215/19/19, провадження №61-15079св19) вважає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) зауважила, що пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Умови та правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна застосовувати щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У заяві позичальника від 28.07.2010 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, в тому числі не вказано умов про наявність підстав для нарахування такого виду відповідальності чи такої форми відсотків як прострочене тіло кредиту. Суд вважає, що наданий позивачам документ, завірений від 07.08.2019 року не може бути прийнятий судом письмовим доказом, в зв`язку з неможливістю його дослідити. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. Відтак слід відмовити у задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду під час розгляду справи №215/19/19, провадження №61-15079св19, висловленими в постанові від 02.10.2019 року. Укладений між сторонами кредитний договір від 28.07.2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд зазначає про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення в примусовому порядку з відповідача заборгованості за кредитом у розмірі 6476,98 грн., а в решті вимог позову слід відмовити. Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача також належить стягнути на користь позивача судові витрати понесені останнім на оплату судового збору, але пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, оскільки позов підлягає задоволенню лише на 5,42% від заявлених вимог, то з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 104,12 грн. судового збору.

Outcome: partial