Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Представник позивача адвокат Останкова В.О. в інтересах позивача засобами поштового зв`язку 09.12.2019 звернулась до суду із зазначеним позовом, за змістом якого просить стягнути на користь позивача з відповідача інфляційну різницю у сумі 130 148,85 гривень, подвійні проценти згідно зі ст. 625 ЦК України у сумі 12 940,72 доларів США. За змістом позову, позивач є правонаступником за всіма правами та обов`язками ПАТ «Укрсиббанк».22.11.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту №11256202000 від 22.11.2007, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) у сумі 45 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтет них платежів у сумі 815,00 доларів США, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 24.11.2014, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п. 1.1, 1.2 кредитного договору). За змістом п. 9.5 кредитного договору, строк його дії встановлюється з дати укладення і до повного погашення суми кредиту, сплати нарахованих процентів, комісій та/або пені, у разі її нарахування. Відповідно до п.10.2 договору банк листом №197725 від 22.02.2008 повідомив відповідача про запровадження нової системи нарахування відсотків, а саме, у випадку прострочення платежу за кредитним договором, банк з дати виникнення простроченої суми основного боргу нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти в розмірі, збільшеному вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. При цьому, як зазначає позивач, проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку за методом «30/360», сплачуються в день сплати ануїтетного платежу кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти (п. 1.3 договору). Крім того, згідно з позовною заявою, внаслідок суттєвого порушення позичальником умов договору, Банк звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості, наявної станом на 02.07.2014 у сумі 12 073,29 дол. США, еквівалентних 142 289,75 гривень за курсом НБУ, зокрема, 11 473,93 дол. США - заборгованість по кредиту, 1,48 дол. США - заборгованість по процентам, 597,50 дол. США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 0,38 дол.США - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 17.09.2014 у справі №336/5443/14-ц встановлено факт невиконання кредитних зобов`язань позичальником, позовні вимоги задоволені шляхом стягнення з [PERSON] суми 142 289,75 гривень. Внаслідок здійснення примусового виконання виконавчого листа, виданого судом, в межах процедури виконавчого провадження, 08.04.2019 постановою державного виконавця Ілюшкіної А.Є. закінчено виконавче провадження щодо стягнення вказаної заборгованості у зв`язку зі сплатою боргу. Проценти, нараховані за період з 22.09.2014 по 22.10.2019 у сумі 12 940,72 дол. США, у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання, заявлені позивачем до стягнення, позивач обґрунтовує умовами кредитного договору, листом №197725 від 22.02.2008, тим, що вони раніше не були предметом судового розгляду, та положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України. Індекс інфляції (інфляційні втрати), також заявлений до стягнення на користь банку, відповідно до позовної заяви нарахований на суму боргу за період з 01.10.2014 по 30.03.2019, з урахуванням сукупного рівня інфляції та сум погашення боржником заборгованості під час виконавчого провадження. Із посиланням на ст. 15, 20, 525, 526, 530, 625, 1048, 1049, 1054 ЦК України, оскільки боржник не звільняється від відповідальності за неможливість сплати грошового зобов`язання, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги. При цьому, виходячи зі змісту ст. 598-601, 604-609 ЦК України та змісту кредитного договору, вважає, що рішення суду про стягнення заборгованості не є підставою для припинення зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до попереднього розрахунку судових витрат, витрати на професійну правничу допомогу складають 7 500,00 гривень. Ухвалою суду від 12.12.2019 постановлено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, провести її розгляд у порядку спрощеного провадження, визначено дату, час і місце проведення судового розгляду по суті без повідомлення (виклику) сторін (учасників справи) за наявними у справі матеріалами. Відповідач скористався своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 191, ч.1 ст. 278 ЦПК України, подав до матеріалів справи відзив на позовну заяву, згідно з яким вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити у задоволенні позову, а також у заяві від 20.02.2020 просить застосувати строки позовної давності. Згідно з відзивом, проти укладення договору із позивачем 22.11.2007 та отримання на виконання умов цього договору споживчого кредиту у сумі 45 000,00 дол.США [PERSON] не заперечує. Зазначає про ухвалення 17.09.2014 Шевченківським районним судом м.Запоріжжя рішення про стягнення з нього заборгованості за вказаним договором у сумі 142 289,75 гривень та про повну її сплату за виконавчим листом, що стало підставою для закінчення виконавчого провадження постановою державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області від 08.04.2019. Відповідач зауважує, що у зв`язку із порушенням ним зобов`язань за кредитним договором банк вже скористався своїм правом на дострокове стягнення заборгованості, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України та п. 5.5 кредитного договору. Таким чином, на вимогу позивача був змінений строк виконання основного зобов`язання, що виключає наявність права у банка на подальше нарахування відсотків за умовами кредитного договору, оскільки таке право внаслідок звернення до суду припинено (із посиланням на ст. 599, ч.3 ст. 1049 ЦК України). Вказує, що права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Припинення зобов`язання відповідача перед банком у обумовлений договором та законом спосіб [PERSON] вважає підставою для відмови у задоволенні позову. Інші доводи відзиву стосовно укладеного 09.02.2007 між сторонами у справі договору про надання споживчого кредиту та наслідків порушення його умов предмету спору не стосуються. Інших заяв по суті справи та зустрічної позовної заяви подано не було, інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань. Як передбачено ч.1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі письмові докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі таких встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. За матеріалами справи, Акціонерне товариство «Укрсиббанк» є правонаступником усіх прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», який, в свою чергу, є правонаступником усіх прав та обов`язків Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (копія статуту міститься у справі). Судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/5443/14-ц, пр. №2/336/2523/2014 від 17.09.2014, позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту задоволено у повному обсягу та стягнуто з [PERSON] на користь позивача 142 289,75 гривень в рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11256202000 від 22.11.2007 року. Вказаним рішенням встановлено, що 22.11.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладений договір про надання споживчого кредиту №11256202000. Відповідно до його умов відповідач отримав кредит в сумі 45 000 доларів США, зобов`язавшись щомісяця сплачувати банку ануїтетними платежами 815 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 24.11.2014. Порядок погашення кредиту, сплати відсотків та нарахування неустойки визначений п.п. 1.2.2, 8.1 договору. Розділом 12 договору визначено право банку вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів у разі не сплати позичальником чергового ануїтетного платежу в установлений договором день більш ніж на один місяць (п. 5.5 договору). Згідно з розрахунком позивача, через неналежне виконання [PERSON] зобов`язань за договором станом на 02.07.2014 року існує заборгованість за кредитом з в загальній сумі 12 073,29 доларів США, еквівалентних 142 289,75 гривням за курсом НБУ 11,785498 гривень за 1 долар США, з яких заборгованість по кредиту 11 473,93 долари США (135 225,98 гривень), заборгованість по процентам за користування кредитом 1,48 долар США (17,44 гривні), пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 597,5 доларів США (7 041,85 гривень), пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 0,38 доларів США (4,48 гривні). Заочне рішення суду від 17.09.2014 не оскаржувалось та набрало законної сили 30.09.2014. У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Факт укладання між сторонами у справі договору про надання споживчого кредиту, отримання позичальником коштів за даним договором, так само, як і факт порушення умов кредитного договору, що потягло за собою набуття та реалізацію позивачем права достроково вимагати повернення усієї суми кредиту, нарахованих відсотків, - підтверджується судовим рішенням, а тому, дані обставини доказуванню не підлягають. Судом встановлено, що на теперішній час вище зазначене рішення суду про стягнення заборгованості виконано в повному обсязі. Так, постановою Головного державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м.Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Ілюшкіною А.Є. при примусовому виконанні виконавчого листа №336/5443/14-ц, виданого Шевченківським районним судом м.Запоріжжя, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу у сумі 142 289,75 гривень, встановлено повне фактичне виконання вказаного виконавчого документа (остання квитанція в рахунок погашення боргу від 21.03.2019). За змістом постанови, борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження ВП №51999303 сплачено та перераховано в повному обсязі, тому, відповідно до п.9 ч.1 ст. 39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» вказане виконавче провадження закінчено. Крім того, сплата заборгованості частинами до її повного відшкодування під час здійснення примусового виконання рішення суду, вказаного вище, підтверджена розрахунком заборгованості за кредитом, доданим до позовної заяви. Так, 29.04.2016 зарахована на рахунок кредитора сума, еквівалентна 181,73 дол.США, 19.07.2016 - 321,85 дол.США, 04.07.2017 - 384,70 дол.США, 01.08.2017 - 251,40 дол.США, 21.03.2018 - 263,69 дол. США, 28.03.2019 - 4 164,33 дол. США. Так, матеріалами справи підтверджено, що через неналежне виконання умов договору позичальником, позивач достроково звернувся до суду із вказаним вище позовом, за результатами розгляду якого судом ухвалено рішення про його повне задоволення, із визначенням суми грошового зобов`язання у гривневому еквіваленті, що стягнута з позичальника на користь Банку. Проте, позивач наголошує у позовній заяві, що відповідно до листа №197725 від 22.02.2008 (копія у справі) Банк повідомив [PERSON] , що з 12.03.2008 запроваджується нова система нарахування відсотків за користування кредитом на прострочену суму основного зобов`язання. Таким чином, як вказано у листі, у випадку прострочення платежу за вказаним вище кредитним договором, Банк з дати виникнення простроченої суми основного боргу, нараховуватиме на прострочену суму основного боргу підвищені проценти, а саме, в розмірі збільшеної вдвічі від діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу. При цьому, продовження позичальником користування кредитом за кредитним договором вважається вираженням ним згоди стосовно умов, викладених в даному повідомленні щодо порядку нарахування процентів на прострочену суму основного боргу. Копія листа отримана [PERSON] 28.02.2008 (копія поштового повідомлення). Розрахунок подвійної процентної ставки відповідно до умов договору підтверджений додатком до позовної заяви (розрахунком), здійснений позивачем за період з 22.09.2014 по 22.10.2019, сума нарахованих процентів (у подвійному розмірі) становить 12 940,72 дол.США. Розрахунок інфляційних втрат здійснений позивачем, як підтверджено матеріалами справи, за період з 01.10.2014 по 30.03.2019. Сума заборгованості [PERSON] , що врахована відповідно до доказів, наданих позивачем, для цього розрахунку інфляційних втрат, становила: з 01.10.2014 по 30.04.2016 - 142 289,75 гривень, з 01.05.2016 по 30.07.2016 - 137 712,65 гривень, з 01.08.2016 по 31.06.2017 - 129 712,65 гривень, з 01.07.2016 по 30.07.2017 - 119 712,65 гривень, з 01.08.2017 по 30.03.2018 - 113 212,65 гривень, з 01.04.2018 по 30.03.2019 - 106 277,36 гривень. Із врахуванням сукупних індексів інфляції за вказані періоди, на думку позивача, стягненню в рахунок інфляційних втрат, з відповідача підлягає сума 130 148, 85 гривень. Проте, у датах розрахунку наявна неузгодженість періодів між собою та неодноразово взята до уваги невірна кількість днів у календарних місяцях. Задовольняючи позов частково, суд виходить з таких норм чинного законодавства України. За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема, щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець, як це мало місце у правовідносинах, що склались між сторонами спору, втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом внаслідок пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Суд наголошує, що нормативних підстав для стягнення таких процентів, як щодо подвійності їх нарахування, так і щодо стягнення в часі пізніше, після постановлення судового рішення, яким зафіксовано розмір грошового зобов`язання боржника, - стаття 625 ЦК України, на яку посилався представник позивача у позовній заяві, не містить. Тому, позовні вимоги АТ «Укрсиббанк» про стягнення подвійних процентів з [PERSON] у сумі 12 940,72 дол.США задоволенню не підлягають. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, в даному випадку, визначеного судовим рішенням. Як встановлено судом, [PERSON] належним чином не виконував своїх зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11256202000 від 22.11.2007, яким йому надано строком до 24.11.2014. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом і процентів за користування коштами з позичальника тощо. Вказаним судовим рішенням про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення. Виконавчий лист, виданий на підставі цього рішення, пред`явлений до примусового виконання та після тривалого виконавчого провадження виконаний боржником, що стало підставою для закриття виконавчого провадження 08.04.2019. Правовий аналіз положень ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2014 році, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання 21.03.2019 (дата міститься у постанові про закінчення виконавчого провадження від 08.04.2019), тобто, до дати останнього платежу з погашення боргу. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до 21 березня 2019 року. Разом з тим, главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених у ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до ч.1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних (в разі пред`явлення таких вимог) виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому 21 березня 2019 року (дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням) і є датою, коли зобов`язання відповідача перед банком за кредитним договором припинилося. На виконання ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц, пр. №14-254цс19. Відповідно до висновків Великої Палати у згаданій справі, перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення коштів, передбачених ст. 625 ЦК України, не пов`язаний із спливом трьох років після дати набрання законної сили судовим рішенням про стягнення кредитної заборгованості. Крім того, оскільки невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст.625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У цій справі АТ «Укрсиббанк» через уповноваженого представника пред`явило позов засобами поштового зв`язку 09.12.2019. З огляду на викладене, стягненню з відповідача на користь АТ «Укрсиббанк» в межах строку позовної давності підлягають інфляційні втрати за період з 09 грудня 2016 року по 21 березня 2019 року, із врахуванням заявлених позовних вимог та часу прострочення (до погашення [PERSON] заборгованості за рішенням суду під час його примусового виконання). Оскільки судове рішення про стягнення заборгованості виконано 21.03.2019, то з цього дня зобов`язання відповідача перед банком за вказаним кредитним договором припинилося в силу положень ст. 599 ЦК України. При цьому, підстав для стягнення інфляційних втрат відповідно до ст. 625 ЦК України за період з жовтня 2014 року по вказаний вище період судом не встановлено, тому в цій частині у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Слід зауважити, що стосовно дат та розміру часткового погашення заборгованості, вказаних у позовній заяві та розрахунку позивача, відповідач не заперечував, тому за змістом ч.1 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Визначаючи суму інфляційних втрат, які підлягають стягненню з [PERSON] на користь АТ «Укрсиббанк» за встановлений судом період, суд враховує таке. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Інфляційний показник не поширюється на випадки стягнення боргу в еквіваленті до іноземної валюти. Враховуючи, що сума боргу, стягнута із відповідача судовим рішенням, визначена у національній валюті, таке зобов`язання безумовно підлягає індексації відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. Визначаючи суму до стягнення, суд виходить з такого розрахунку: Всього нараховано інфляційних втрат - 11 569, 77 гривень за період з 09.12.2016 по 03.07.2017 на заборгованість в розмірі 129 712,65 гривень (Індекс інфляції за весь період = 1.0891954 (грудень 2016 р. - 100.9%, січень 2017 р. - 101.1%, лютий 2017 р. - 101%, березень 2017 р. - 101.8%, квітень 2017 р. - 100.9%, травень 2017 р. - 101.3%, червень 2017 р. - 101.6%). Всього нараховано інфляційних втрат - 239,43 гривень за період з 04.07.2017 по 31.07.2017 на заборгованість в розмірі 119 712,65 гривень (Індекс інфляції за весь період = 1.0020000 (липень 2017 р. - 100.2%). Всього нараховано інфляційних втрат - 9 973,54 гривень за період з 01.08.2017 по 20.03.2018 на заборгованість в розмірі 113 212,65 гривень (Індекс інфляції за весь період = 1.0880957 (серпень 2017 р. - 99.9%, вересень 2017 р. - 102%, жовтень 2017 р. - 101.2%, листопад 2017 р. - 100.9%, грудень 2017 р. - 101%, січень 2018 р. - 101.5%, лютий 2018 р. - 100.9%, березень 2018 р. - 101.1%). Всього нараховано інфляційних втрат - 9 127,15 гривень за період з 21.03.2018 по 21.03.2019 на заборгованість в розмірі 106 277,36 гривень (Індекс інфляції за весь період = 1.0858804 (квітень 2018 р. - 100.8%, травень 2018 р. - 100%, червень 2018 р. - 100%, липень 2018 р. - 99.3%, серпень 2018 р. - 100%, вересень 2018 р. - 101.9%, жовтень 2018 р. - 101.7%, листопад 2018 р. - 101.4%, грудень 2018 р. - 100.8%, січень 2019 р. - 101%, лютий 2019 р. - 100.5%, березень 2019 р. - 100.9%). Відповідно до наведеного розрахунку стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати у сумі: 11 569,77+239,43+9 973,54+9 127,15=30 909,89 гривень. За змістом ч.1 ст. 141 ЦПК України суд стягує із відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 1 921,00 гривні, із врахуванням мінімальної ставки судового збору за розгляд позовної заяви майнового характеру, поданої юридичною особою у 2019 році. Представником позивача адвокатом Останковою В.О. внаслідок надання нею правової допомоги АТ «Укрсиббанк» заявлено про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати у сумі 7 500,00 гривень, що вказано у попередньому розрахунку у позовній заяві. Доказів сплати позивачем вказаної суми адвокату у матеріалах справи не міститься. Згідно з ч.1,2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. В порушення ч.3 ст. 137, ч.8 ст. 141 ЦПК України представником позивача не подано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, акту виконаних робіт, тому суд позбавлений можливості визначити їх розмір, співмірність із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторін. Таким чином, підстав для застосування норми п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України та розподілу витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, що представляла інтереси позивача, судом не встановлено.

Outcome: partial