Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Представник позивача адвокат [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служба у справах дітей Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Вимоги обгрунтовує тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Вказує, що право власності на квартиру виникло у позивача на підставі іпотечного договору № 1701/0708/76-012-Z-1 від 24 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та попереднім власником квартири [PERSON] на забезпечення виконання взятих ним на себе кредитних зобов'язань. Після реєстрації позивачем свого права власності на квартиру, в червні 2015 року відповідачі разом із своїми речами виїхали з займаного помешкання, залишаючись зареєстрованими в спірній квартирі понад два роки. Вказує, що реєстрація відповідачів обмежує права позивача на повноцінне володіння, користування та розпорядження майном, тягне додаткові витрати на утримання житла, ускладнює процедуру його реалізації. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовільнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про час, дату і місце проведення судових засідань. Надіслані на адресу відповідача, зазначену в позові та повідомленні судові повістки та копії документів, поверталися до суду не вручені відповідачу, так як вона по даній адресі не проживає. Крім того, враховуючи, що фактичне місце проживання відповідачка невідоме, вона була повідомлена належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті судової влади. Представник третьої особи [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, де просила відмовити у задоволенні позову та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням інтересів малолітніх дітей. За таких обставин суд, враховуючи згоду представника позивача, прийшов до висновку, що справа може бути розглянута без участі відповідача, на підставі наявних у справі доказів, з постановлянням заочного рішення. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі даних та доказів, за згодою позивача. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «ФАКТОРИНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС», що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 13 лютого 2017 року. Актом складеним ЖКП «Покровське» від 28 березня 2018 року підтверджується факт відсутності відповідачів за місцем реєстрації більше 12 місяців, особисті речі в квартирі відсутні. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За встановлених судом обставин, [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON], є такими, що втратили право користування житлом оскільки більше року у квартирі не проживали, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідач добровільно не знялась з реєстрації разом зі своїми дітьми. При цьому судом враховано, що у відповідності до ч.3 та ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Так як спірна квартира не є місцем проживання відповідача [PERSON], що встановлено судом, тому квартира не може бути і місцем проживання малолітніх дітей, які відповідно проживають зі своєю мамою, відповідачем [PERSON] в силу принципа 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таким чином, судом встановлено, що факт реєстрації відповідачів чинить перешкоди позивачеві в користуванні квартирою, в зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved