Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] 22.09.2016 звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача борг з основного зобов'язання за договором позики відповідно до розписки від 09 травня 2014 року в розмірі 1000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 09.09.2016 становить 25901 гривню 08 коп., з врахуванням індексу інфляції сума боргу становить 45528 гривень 22 коп. Крім того, просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми позики в розмірі 1839 гривень 33 коп. Судові витрати просить покласти на відповідача. Посилається на те, що 09 травня 2014 року надав [PERSON] позику в розмірі 1000 доларів США з метою використати ці кошти, як завдаток за придбання будинку. Остання в свою чергу зобов`язувалася повернути позичену суму одразу після продажу належної їй частини будинку. Відповідач свої зобов`язання за договором позики не виконала, кошти не повернула. Відповідачем по первісному позову [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву про визнання договору позики недійсним, в якому вона просить визнати недійсним договір позики від 09.05.2014 про позичку нею у [PERSON] 1000 доларів США в зв`язку з безпідставністю заявлених вимог. Посилається на те, що 24.09.2013 року між нею та [PERSON] було укладено договір дарування 3/4 частин житлового будинку, належного останньому, шляхом введення [PERSON] її в оману під час підписання договору щодо обставин, які впливають на укладення договору купівлі-продажу, сплативши йому 24300 гривень завдатку та 17700 доларів США. Проте, під час користування належною [PERSON] частиною будинку з`ясувалося, що [PERSON] відчужив належну йому на праві спільної часткової власності частину будинку, не повідомивши покупця про наявність спору з іншим співвласником ? частини вказаного будинку щодо приміщень та меж земельної ділянки, який створював [PERSON] всілякі перешкоди у користуванні будинком, що змусило її вимагати від позивача за первісним позовом підібрати їй інший житловий будинок. Коли [PERSON] погодилася на інший запропонований [PERSON] варіант, брокер по нерухомості [PERSON], яка разом з [PERSON] займалася пошуком будинку для позивача за зустрічним позовом, з неї почали вимагати внести завдаток у розмірі 1000 доларів США за придбання частини нового будинку. Але так як таких грошей в неї не було, то було запропоновано [PERSON] внести вказану суму завдатку, а [PERSON] продиктували розписку, пояснивши, що це все робиться в інтересах [PERSON] Тому, позивач за зустрічним позовом вважає, що в неї не було необхідності позичати кошти у [PERSON], так як за рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 22.12.2016 визнано недійсним договір-дарування ? частини житлового будинку [ADDRESS] та стягнуто з [PERSON] на її користь 463791 гривень. А отже, відповідач за зустрічним позовом навпаки винен їй гроші. В судовому засіданні представник позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов [PERSON] підтримали та просили його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнали та просили відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Зустрічний позов підтримали та просили його задоволити. Судом встановлено наступне. З копії розписки від 09 травня 2014 року вбачається, що відповідач за основним позовом [PERSON] отримала від [PERSON] суму в розмірі 1000 доларів США з метою використати ці кошти, як завдаток за придбання будинку. Зобов`язувалася їх повернути одразу після продажу належної їй частини будинку. З копії вимоги [PERSON] до [PERSON] від 16.09.2016 та інформації з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта», вбачається, що 16.09.2016 [PERSON] звернувся до [PERSON] із вимогою про повернення йому коштів за розпискою з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Вимога була отримана 23.09.2016. В судовому засіданні і [PERSON] підтвердила, що десь в кінці вересня 2016 року отримала письмову вимогу. Як встановлено в судовому засіданні відповідач [PERSON], користуючись послугами агента з нерухомості [PERSON], придбала ? частини житлового будинку [ADDRESS] Київської області, власником якої є позивач по основному позову - [PERSON], сплативши останньому 24300 грн. завдатку та решту вартості будинку - 17700 доларів США. Проте, у нотаріуса під час укладання раніше обумовленого договору купівлі-продажу, їй дали підписати договір дарування вказаного будинку, що не відповідало внутрішній волі [PERSON], як покупця. В подальшому, під час користування належною [PERSON] частиною будинку з`ясувалося, що [PERSON] відчужив належну йому на праві спільної часткової власності частину будинку, не повідомивши покупця про наявність спору з іншим співвласником ? частини вказаного будинку щодо приміщень та меж земельної ділянки, який створював [PERSON] всілякі перешкоди у користуванні будинком, що змусило її вимагати від позивача за первісним позовом підібрати їй інший житловий будинок, а наявний договір дарування розірвати. В зв`язку з тим, що питання по розірванню договору дарування ? частин житлового будинку [ADDRESS] затягувалося, [PERSON] звернулася до суду з метою визнання вказаного договору дарування недійсним. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 22.12.2016 задоволено позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], приватний нотаріус Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області [PERSON], про визнання договору дарування недійсним та визнано недійсним договір дарування ? частини житлового будинку [ADDRESS] Київської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], та посвічений приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького нотаріального округу Київської області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі №680. Також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 24300 гривень та 17700 доларів США, що за курсом НБУ становить 439491 гривню, а всього стягнуто 463791 гривню. Також в суді встановлено, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] по даному факту 02.11.2016 зверталася із заявою до Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області із заявою про скоєння відносно неї кримінального правопорушення [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON] показав суду, що був у м. Переяслав-Хмельницькому у відрядженні. Зустрів [PERSON], який попросив бути свідком при передачі коштів. Розписку писала жінка, зараз він знає, що це [PERSON] Писала без будь-якого примусу, добровільно. При цьому був присутній [PERSON], ще якась жінка, можливо ріелтор, і ще хтось, не пам»ятає. Кошти в сумі 1000 доларів США [PERSON] особисто передав [PERSON], куди вона їх потім поділа і на що брала, він не знає. Свідок [PERSON] показала суду, що була посередником між [PERSON] та [PERSON] при придбанні останньою будинку по вул. Сковороди в м. Переяслав-Хмельницький. Було укладено договір дарування. В подальшому вона підбирала інші варіанти для [PERSON], зокрема і по вул. Літописній. В травні 2014 року неодноразово зустрічалася і з [PERSON], із [PERSON], і з ними обома разом. Не пам»ятає, чи писала будь-яку розписку [PERSON], однак будь-яких коштів ні від неї, ні від [PERSON], зокрема і як завдаток за будинок по вул. Літописній, не отримувала. Отримала лише кошти раніше як посередник при придбанні [PERSON] будинку по вул. Сковороди. Будь-яких інших доказів суду не надано. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей. Згідно з вимогами ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З правових позицій Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що викладені в Постанові Пленуму Суду № 5 від 30.03.2012, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України № 6-1672цс16 від 21.12.2016. Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, оригінал розписки знаходиться у позивача [PERSON]; відповідач [PERSON] не оспорює факту написання даної розписки; в розписці зазначена сума позики - 1000 доларів США; відповідач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів того, що написала дану розписку під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини; підстав для визнання її недійсною судом не встановлено. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним задоволенню не підлягає. З тексту розписки вбачається, що [PERSON] зобов»язувалася повернути кошти [PERSON] після продажу належної їй частини будинку по [ADDRESS]. Доказів того, що [PERSON] здійснила таку продажу, суду не надано. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. З врахуванням того, що договір дарування будинку по [ADDRESS] було визнано в судовому порядку недійсним, що унеможливило його продаж [PERSON], суд вважає, що позивач [PERSON] міг скористатися своїм правом і на підставі ч. 2 ст. 530 ЦК України пред»явити [PERSON] вимогу про повернення коштів в будь-який момент після цього. Як вже було зазначено, [PERSON] звернувся з відповідною письмовою вимогою до [PERSON], яку вона отримала 23.09.2016. Таким чином, суд вважає, що право позивача [PERSON] на стягнення з [PERSON] коштів, зазначених в розписці, та трьох відсотків річних виникло з 30 вересня 2016 року. Разом з тим, [PERSON] просить стягнути кошти за період часу з 09.05.2014 по 19.09.2016, тобто до виникнення в нього права такої вимоги. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги не змінював та не уточнював. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 10 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. За таких обставин, проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за розпискою з цих підстав в межах заявлених позовних вимог не підлягає до задоволення. При цьому слід зазначити, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Таким чином, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні як позову [PERSON] так і позову [PERSON]. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 533, 625, 1046 - 1051 ЦК України,

Outcome: dismissed