Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень посилається на те, що позивач на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного 18 березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна», набув сукупність прав, належних банку за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно, в тому числі права іпотекодержателя за договором іпотеки № PML-308/025/2008 від 11 лютого 2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» (найменування якого було змінено на ПАТ «ОПТ Банк») та [PERSON], предметом якого є належна на праві власності останній квартира [ADDRESS]. Звернувшись до органів Державної виконавчої служби України за виконанням виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, позивачу стало відомо, що предмет іпотеки, а саме: квартира [ADDRESS], не зареєстрована за [PERSON] В подальшому було зясовано, що зазначена квартира була відчужена на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 13 червня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованому в реєстрі № 610. Оскільки у відповідача [PERSON] наявна кредитна заборгованість перед позивачем, іпотека нерухомого майна дійсна до 13 лютого 2023 року, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 610 від 13 червня 2014 року, укладений щодо купівлі [PERSON] нерухомого майна: квартири [ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідачів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволенні у повному обсязі, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, свого представника не направила, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Третя особа в судове засідання не зявилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності, при ухваленні рішення просила звернути увагу на те, що на час посвідчення спірного правочину відомості в реєстрах про перебування предмету правочину під забороною відчуження, арештом, обтяження іпотекою тощо були відсутні, а тому підстави для задоволення даного позову відсутні /а. с. 80/. Вислухавши осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши докази по справі, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, 11 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» (найменування якого було змінено на ПАТ «ОТП Банк») як кредитором та [PERSON] як позичальником був укладений кредитний договір № ML-308/025/2008 /а. с. 8-12/, в забезпечення виконання зобовязань за яким між цими ж сторонами був укладений договір іпотеки № PML-308/025/2008 від 11 лютого 2008 року, за умовами якого в іпотеку банку [PERSON] передала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] /а. с. 13-15/. 18 березня 2011 року між ПАТ «ОПТ Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір про відступлення права вимоги, за яким останнє набуло право вимоги за кредитним договором № ML-308/025/2008 від 11 лютого 2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], строк дії до 13 лютого 2023 року, який забезпечений договором іпотеки № PML-308/025/2008 від 11 лютого 2008 року посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]; заборона відчуження квартири зареєстрована в реєстрі за №29 /а. с. 16-17, 18-20/. Заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2013 року, яке вступило в законну силу 03 вересня 2013 року, були задоволені позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-308/025/2008 від 11 лютого 2008 року в розмірі 1\~006\~268,84 грн. /а. с. 21-22/. Судом також встановлено, що на підставі листа-повідомлення про припинення іпотеки №1993/227/14, виданого 10 червня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна», приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 13 червня 2014 року за реєстровим № 610 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила вказану квартиру /а. с. 55-67, 81-82, 83-85/. Відповідно до довідки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» № 1083 від 31 травня 2016 року [PERSON] має кредитну заборгованість за кредитним договором № ML-308/025/2008 від 11 лютого 2008 року /а. с. 23/. Згідно з поясненнями, наданими представниками сторін в судовому засіданні, лист-повідомлення від 10 червня 2014 року про відсутність заборгованості [PERSON] за кредитним договором № ML-308/025/2008 від 11 лютого 2008 року та припинення іпотеки від імені ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був підписаний Шестіріковим, який дійсно працював у позивача. З приводу продажу квартири, яка перебуває в іпотеці, позивач у травні 2016 року звернувся до правоохоронних органів /а. с. 28-29, 30/, проте відомості про стан розгляду такої заяви станом на день ухвалення даного рішення у позивача відсутні. Статтею 17 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012, при підготовці до посвідчення правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, враховуючи, що договір купівлі-продажу від 13 червня 2014 року з відчуження квартири, яка була предметом іпотечного договору № PML-308/025/2008 від 11 лютого 2008 року, був укладений між відповідачами та нотаріально посвідчений третьою особою на підставі документу про припинення іпотеки за підписом працівника ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та необхідності відмови в задоволенні даного позову, оскільки на момент укладання спірного правочину квартира не перебувала під іпотекою. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний суд України, який в постанові від 24 грудня 2014 року у справі № 6-201цс14 зазначив, що статтею 23 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Установивши, що рішенням суду договір іпотеки було визнано недійсним і на його підставі запис про обтяження майна іпотекою виключено з Реєстру, суд касаційної інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону, оскільки під час переходу права власності на спірну квартиру до заявника вона предметом іпотеки не була. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок доказів у їх сукупності. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна не гуртуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed