Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Представник ПАТ «СГ «Ю.БІ.АЙ» [PERSON] 26.08.2016 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом. \~\~\~\~Посилається на те, що 03.12.2013 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, посвідчений полісом №АС/6564855, на підставі якого позивач взяв на себе зобов`язання відшкодувати нанесену шкоду третім особам під час експлуатації водієм транспортного засобу марки ВАЗ-2105 д.н. [NUMBER], на умовах визначених спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 03.10.2014 року в м.Коростень на перехресті вул.Сосновського та вул.Грушевського сталася дорожньо-транспортна пригода за участі забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ-2105» д.н.[NUMBER] під керуванням відповідача та автомобіля [NUMBER] під керуванням [PERSON] Постановою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 12.11.2014 року відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні вищезазначеного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. З метою відшкодування понесених збитків пов`язаних із пошкодженням автомобіля [NUMBER] у зв`язку із настанням цивільно-правової відповідальності страхувальника, на підставі полісу №АС/6564855 власник пошкодженого транспортного засобу звернувся до позивача за виплатою страхового відшкодування. Згідно ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2001 року №1961-IV (далі Закон) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Таким чином, для визначення вартості матеріального збитку нанесеного транспортним засобом марки «ЗАЗ-110217» д.н. [NUMBER] у відповідності до вимог встановлених вищезазначеним законом, позивачем було замовлено та отримано звіт №1000 від. 31.10.2014 року з оцінки транспортного засобу, згідно якого розмір матеріальних збитків було пораховано у відповідності до ст.30 Закону. На підставі досягнутих взаємних домовленостей між позивачем та власником пошкодженого транспортного засобу марки «ЗАЗ-110217» д.н. [NUMBER] було укладено договір про врегулювання страхового випадку №0281/14, якими сторони погодили розмір страхового відшкодування в сумі 9773,85 грн. та який було виплачено позивачем. Після виплати страхового відшкодування до позивача перейшло право регресу до відповідача щодо стягнення виплаченого страхового відшкодування, оскільки відповідач після настання страхового випадку не дотримався вимог ст. 33 Закону: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди письмово не надав страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Крім того, зазначає, що відповідач був ознайомлений про наявність заборгованості перед позивачем у зв`язку з порушення умов Закону, оскільки йому було направлено лист про відшкодування понесених збитків в порядку регресу в досудовому порядку. \~Просить стягнути з відповідача та користь позивача суму виплаченого страхового відшкодування в розмірі 9773,85 грн., а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378 грн. \~Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявилася, однак подала письмову заяву про розгляд справи без її присутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі та подали письмові заперечення на позов. Згідно письмових заперечень відповідачем визнано обставини укладення між ним та позивачем договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (поліс АС/6564855), про що свідчить його підпис. Однак, вважає, що оскільки у змісті полісу відсутні будь-які посилання на норми будь-яких законодавчих актів або будь-якого додатку, відповідно позивачем не було встановлено строк повідомлення страховика про настання страхового випадку. Крім того, відповідачем визнано обставини вчинення 03.10.2014 року в м. Коростень ДТП з його участю внаслідок чого настав страховий випадок. Відразу після ДТП відповідач зателефонував на номер [NUMBER], який зазначений у страховому полісі та повідомив до ДТП, про що зафіксовано у провайдера телефонної компанії. Також ним було повідомлено про ДТП органи ДАІ, а також з метою запобігання та зменшення подальшої шкоди виставлені попереджувальні знаки перед місцем ДТП. Під час огляду місця ДТП ним були надані працівникам ДАІ та власнику іншого транспортного засобу всі необхідні документи. Крім того, ним спільно з власником іншого транспортного засобу було транспортовано транспортні засоби з проїзної частини за кошти відповідача. Вважає, що положення п.п. 38.1.1 п. 38 (ґ) Закону, на який посилається представник позивача, не стосується обставин щодо стягнення страхового відшкодування у порядку регресу з страховика після виплати страхового відшкодування. Також заперечує, що позивач повідомляв його листом про необхідність сплати страхового відшкодування. Дослідивши письмові докази, надані представником позивача, а також заслухавши доводи та заперечення відповідача та його представника, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до постанови Сокирянського районного суду Чернівецької області від 12.11.2014 року відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП: 03.10.2014 року о 14 год. 40 хв., [PERSON] в м. Коростень, проїжджаючи перехрестя вул. Сосновського- Грушевського транспортним засобом марки «ВАЗ-2105», д.р.н. 65129 МО, здійснюючи маневр поворот ліворуч, не надав переваги у русі транспортному засобу марки «ЗАЗ-110217», д.р.н. АМ2169ВН, під керуванням водія [PERSON], який рухався у зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого допустив зіткнення, транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Згідно копії полісу №АС/656455 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховик АТ «СГ «Ю.БІ.Ай») на час вчинення вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб марки «ВАЗ-2105», д.р.н. 65129 МО був застрахований відповідачем [PERSON] Потерпілий [PERSON] 07.10.2016 року звернувся до позивача з повідомленням про настання вищезазначеної ДТП та відшкодування завданих збитків внаслідок пошкодження належного йому на праві власності транспортного засобу марки «ЗАЗ-110217», д.р.н. АМ2169ВН. Згідно звіту №1000 з оцінки транспортного засобу від 31.10.2014 року вартість матеріального збитку була визначена у розмірі 25992,50 грн. Однак, згідно страхового акта №405-381/14 від 03.12.2014 року розмір збитків було визначено у сумі 9773,85 грн. та 04.12.2014 року дана сума була перерахована позивачем [PERSON], що підтверджується копією платіжного доручення №6657 від. 04.12.2014 року. 11.06.2015 року за вих .№916 позивачем було направлено відповідачу листа щодо порушення ним після настання ДТП положень ст.33 Закону у зв`язку з чим після виплати страхового відшкодування до позивача перейшло право регресу до відповідача щодо стягнення виплаченого ним страхового відшкодування. Відповідно до п.2.1 ст.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2001 року №1961-ІV відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ч.ч.1,2 ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатися шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним. Частиною першою ст. 16 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року №85/96-ВР від визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені законом строки та виконувати інші умови договору. Згідно ч.4 ст. 16 зазначеного Закону договір страхування повинен містити назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім'я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім'я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф; строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов'язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 18 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року № 85/96-ВР для укладання договору страхування страхувальник подає страховику письмову заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Згідно п. 1.8. ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2001 року №1961-ІV страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Відповідно до п. 17.2. ст. 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2001 року №1961-ІV поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ. Згідно п. 2.1.4. розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 673 від 27 жовтня 2011 року «Про затвердження Положення про особливості укладання договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при укладенні внутрішнього договору страхування страховик зобов'язаний, зокрема, заповнювати поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до порядку заповнення бланка поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який встановлюється МТСБУ. Таким чином, посилання відповідача та його представника щодо відсутності у полісі зазначення строку повідомлення страховика про настання страхового випадку є необґрунтованими, оскільки відповідно до положень вищезазначених нормативно-правових актів бланк поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, встановлюється МТСБУ. Пунктом п`ятим ч.1 ст.989 ЦК України визначено обов`язок страхувальника повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, визначений договором. Відповідно до п. 33.1.4 ст.33 Закону (у редакція, яка діяла на час настання страхового випадку) у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Частиною першою ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Пояснення відповідача, що він телефонував до відповідача, однак у зв`язку з закінченням коштів на рахунку не зміг належним чином повідомити про настання дорожньо-транспортної пригоди, а також про його необізнаність щодо необхідності подання у триденний строк повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка не є поважними причинами невиконання відповідачем обов`язків, які встановлені вищезазанченими положеннями Закону. Відповідно суд прийшов до висновку, що позивачем та його представником у відповідності до положень ч.1 ст.60 ЦПК України не доведено належними та допустимими доказами обставини повідомлення відповідачем позивача у строк та в порядку, встановлений п. 33.1.4 ст.33 Законом про настання дорожньо-транспортної пригоди, яка стала підставою для виплати страхового відшкодування. Згідно п.п. підпункту 38.1.1(ґ) пункту 38.1 ст.38 Закону, на яку посилається представник позивача, як на норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Даний підпункт містить очевидну помилку у зазначені підпункту, який мається на увазі: 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 замість 33.1.4 ст.33 цього Закону. Відповідно до абзацу другого ч.1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України (далі ВСУ України), має враховуватися іншими судам загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках ВСУ, з одночасним наведенням відповідних мотивів. У правовій позиції в справі №6-284цс15 ВСУ прийшов до висновку про те, що «Підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпунктом «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Оскільки судами у справі, яка переглядається, встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.» Однак, у постанові №6-186цс16 від 30.03.2016 року ВСУ прийшов до наступного висновку: «Підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпунктом «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) установлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлено законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. Отже, з огляду на зміст наведених правових норм можна зробити висновок, що у разі, якщо страхувальних або водій забезпеченого транспортного засобу, який спричини в ДТП, не повідомив у встановлені строки страховика про настання такої події, внаслідок чого в останнього виникли необгрунтовані виплати, то після виплати страхового відшкодування страхових має підстави для регресного позову до страхувальника. Разом з тим за наявності підтверджених документально поважних причин відсутності такого повідомлення підстав для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу немає». Таким чином, у постанові від 30.03.2016 року ВСУ висловив правову позицію, згідно якої лише наявність поважних причин не повідомлення про настання ДТП, доведених документально, звільняє від відповідальності щодо стягнення страховиком з страхувальника у порядку регресу виплаченого страхового відшкодування за завдані збитки. При цьому, у правовій позиції зазначено щодо необґрунтовано виплаченого страхового відшкодування. Однак, у положеннях Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин), а також нормах Цивільного кодексу України, інших актах цивільного законодавства не міститься будь-яких норм щодо можливості стягнення страховиком в порядку регресу з страхувальника виплаченого страхового відшкодування за завдані збитки. у разі необґрунтованого виплаченого страхового відшкодування. За таких обставин суд приходить до висновку, що оскільки відповідач у строк та спосіб визначений підпунктом 33.1.4 пункту 33.1 ст. 33 Закону не повідомив позивача про настання ДТП, а також не довів у відповідності до положень ч.1 ст.61 ЦПК України належними та допустимими доказами поважність причин неможливості виконання зазначеного обов`язку, відповідно позовні вимоги про стягнення з нього у порядку регресу виплаченого страхового відшкодування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до положень ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378 грн. На підставі 2,17, підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33, підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 (ґ) Закону України Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2001 року №1961-ІV , ст.ст. 1, 10, 16, 17, 18 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 року № 85/96-ВР, ст.ст. 979, 981-984, 988-989, 999 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved