Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Представник Одеської міської ради звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовними заявами в інтересах держави до [PERSON], в яких просив суд визнати державний акт про право власності на земельну ділянку незаконним та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник ОМР посилається на те, що згідно з п. а, б, ч.1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад галузі земельних відносин на території відповідних населених пунктів належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності. Тобто, розпорядження землями територіальної громади м. Одеси є виключною компетенцією Одеської міської ради. Проте, постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05.10.2007 року по справі № 2а-2017/07 було визнано протиправними дії та бездіяльність Одеського міського управління земельних ресурсів Одеської міської ради щодо відмови [PERSON] у виділені вільної земельної ділянки, розташованою за адресою: [ADDRESS], загальною площею 798,0 квадратних метрів під індивідуальне дачне будівництво; визнано за [PERSON] право власності на зазначену земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва; зобов'язано управління земельних ресурсів при Державному агентстві земельних ресурсів України в м. Одесі та Одеській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах» видати [PERSON] належним чином оформлений державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. Представник позивача також вказує, що в подальшому, на підставі постанови суду [PERSON] отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. 27 квітня 2010 року за результатами розгляду апеляційної скарги Одеської міської ради по справі №2а-2017/07 Одеським апеляційним адміністративним судом була прийнята Постанова, якою рішення районного суду було скасовано та прийняте нове, яким у задоволенні позову відмовлено. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 серпня 2012 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2010 року скасував, а Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 5 жовтня 2007 року залишив без змін. Верховний Суд України Постановою від 23 травня 2013 року заяву Одеської міської ради задовольнив частково; ухвалу Вищого адміністративного суду України від 23 серпня 2012 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду касаційної інстанції. 4 грудня 2007 року між [PERSON] та громадянином [PERSON] був складений договір купівлі-продажу земельної ділянки № 5988, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 12 грудня 2007 року [PERSON] був виданий державний акт серії ЯЕ № 677958 на право власності на земельну ділянку розташовану в [ADDRESS]. 28 жовтня 2008 року між [PERSON] та громадянином [PERSON] був складений договір купівлі-продажу земельної ділянки № 17420, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального [PERSON] 21 листопада 2008 року [PERSON] був виданий державний акт серії ЯЖ № 474913 на право власності на земельну ділянку розташовану в [ADDRESS]. Таким чином, позивач стверджує, що вказана земельна ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси, не з її волі, а іншим шляхом. З посиланням на положення ст.ст. 330, 388, 378 та 393 ЦК України позивач наполягає на задоволенні позовних вимог та просить суд визнати незаконними та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], виданий на ім'я [PERSON], а також скасувати державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку. В судовому засіданні представник Одеської міської ради позов підтримав у повному обсязі. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце його проведення сповіщались належним чином. Представник відповідача у судове засідання з'явився, у задоволені позову просив відмовити, надав заяву про застосування строків позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОМР, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні постановою Приморського районного суду м. Одеси від 05.10.2007р. по справі № 2а-2017/07 було визнано бездіяльність Одеської міської ради незаконною та визнано право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] загальною площею 798,0 квадратних метрів під індивідуальне дачне будівництво; визнано за [PERSON] право власності на зазначену земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва; зобов'язано управління земельних ресурсів при Державному агентстві земельних ресурсів України в м. Одесі та Одеській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах» видати [PERSON] належним чином оформлений державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку. Також, в подальшому, на підставі постанови суду [PERSON] отримав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. 27 квітня 2010 року за результатами розгляду апеляційної скарги Одеської міської ради по справі №2а-2017/07 Одеським апеляційним адміністративним судом була прийнята Постанова, якою рішення районного суду було скасовано та прийняте нове, яким у задоволенні позову відмовлено. Вищий адміністративний суд України ухвалою від 23 серпня 2012 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2010 року скасував, а Постанову Приморського районного суду м. Одеси від 5 жовтня 2007 року залишив без змін. Верховний Суд України Постановою від 23 травня 2013 року заяву Одеської міської ради задовольнив частково; ухвалу Вищого адміністративного суду України від 23 серпня 2012 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду касаційної інстанції. Таким чином, суд приходить до висновку, що строки позовної давності позивачем не пропущені. Проте, суд приходить до висновку, у необхідності відмови у позові, враховуючи наступне. Так, позивачем було невірно обрано спосіб захисту цивільних прав. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Державний акт на право власності на земельну ділянку за своєю правовою природою не є правовим актом індивідуальної дії, що унеможливлює визнання його судом незаконним та скасування. Вказані обставини свідчать про невірно обраний спосіб захисту права позивачем, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. З наведених вище підстав, у зв'язку із відмовою у задоволенні позову в частині визнання незаконними та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову представника ОМР і в частині скасування державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки, оскільки суд не є тим органом, який відповідно до закону здійснює державну реєстрацію державних актів та їх скасування, а тому суд не може ні зареєструвати державний акт, ні скасувати його реєстрацію. Суд має право зобов'язати орган державної влади чи місцевого самоврядування (в даному випадку -відповідача Управління Держкомзему у м. Одеса) здійснити скасування державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку, однак такі позовні вимоги не були заявлені, а навіть якби позов і містив такі вимоги -їх слід було б розглядати в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства і лише після відмови Управління Держкомзему у м. Одеса здійснити скасування державної реєстрації державного акту. У зв'язку із відмовою в позові судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed