Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Представник позивача 14.11.2014 року звернувся до суду з позовом до комунального закладу «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» про скасування наказів, припинення трудового договору, поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, 05.11.2014 року був виданий наказ № 249-к про припинення трудового договору та звільнення [PERSON] на підставі п.3 ст 40 КЗпПУ за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором та правилами внутрішнього розпорядку. Вищевказаному наказу передували наказ № 148-ос від 13.12.2013 року, наказ № 62-аг від 07.08.2014 року та наказ № 73-аг від 27.10.2014 року про застосування дисциплінарного стягнення щодо [PERSON] Так, не погоджуючись із вищевказаними наказами, уточнивши 22.01.2015 року свої позовні вимоги представник позивача остаточно просить суд: визнати незаконними та скасувати наказ № 73-аг від 27.10.2014 року про застосування дисциплінарного стягнення щодо [PERSON], № 249-к від 05.11.2014 року про припинення трудового договору, наказ № 148-ос від 13.12.2013 року, наказ № 62-аг від 07.08.2014 року про застосування дисциплінарного стягнення щодо [PERSON]; поновити [PERSON] на посаді сестри медичної комунального закладу «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня»; стягнути з комунального закладу «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] 2489 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2014 року по день винесення рішення по справі ; стягнути з медичного комунального закладу «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] 5000 грн. моральної шкоди, стягнути з медичного комунального закладу «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн., покласти матеріальну відповідальність на службову особу - головного лікаря комунального закладу «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» Гросул В.І., винну в незаконному звільненні сестри медичної [PERSON] Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та всі надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що 16.08.1962 року [PERSON] прийнята на роботу в Білгород-Дністровську центральну районну лікарню на посаду санітарного фельдшера Шабівської дільничної лікарні згідно наказу № 106 від 15.08.1962 року. З 13.02.2003 року на підставі наказу 3-к від 10.02.2003 року переведена на посаду медичної сестри. 14.02.2011 року Білгород-Дністровська центральна районна лікарня перейменована в комунальний заклад «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» згідно наказу № 29-м від 14.02.2011 року, що підтверджується довідкою № 108 від 14.10.2014 року, виданою комунальним закладом «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» (а.с.5). На підставі наказу № 249-к про припинення трудового договору [PERSON] звільнено 07.11.2014 року за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку згідно з п.3 ст.40 КЗпП України (а.с.17). У вищевказаному наказі зазначено, що підставою для звільнення послугував наказ № 73-аг від 27.10.2014 року та згода профкому від 28.10.2014 року (протокол №2). Так, з матеріалів справи вбачається, що наказом № 73-аг від 27.10.2014 року визнано для [PERSON], сестрі медичній дільничній сільської лікарської амбулаторії с.Шабо, робочі дні 20.10.2014 року і 21.10.2014 року днями прогулів. Згідно п.4 вказаного наказу, на підставі п.2 ст.147 КЗпП України, за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до [PERSON] дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України (систематичне невиконання працівником без поважних причин, покладених на нього трудових обов'язків і правил внутрішнього трудового розпорядку) застосовано дисциплінарне стягнення - звільнення після отримання рішення профкому (а.с.53). У відповідності до протоколу № 2 засідання президії Білгород-Дністровської районної об'єднаної профспілки працівників охорони здоров`я від 28.10.2014 року постановлено дати згоду на розірвання трудового договору з сестрою медичною СЛА с.Шабо [PERSON] на підставі п.3 ст.40 КЗпП України, за систематичне невиконання працівником без поважних причин, покладених на нього трудових обов'язків і правил внутрішнього трудового розпорядку (а.с.87). Представник позивача у своєму позові зазначає, що незрозуміло чому звільнення [PERSON] проведено за п.3 ст.40 КЗпП, не вказано які конкретно обов'язки покладені трудовим договором і правилами трудового розпорядку систематично не виконувала [PERSON] Так, з матеріалів справи вбачається, що до [PERSON] неодноразово застосовувалися дисциплінарні стягнення у вигляді доган на підставі наказів № 148-ос від 13.12.2013 року (у зв'язку із систематичним невиконанням [PERSON] , сестрою медичною СЛА с.Шабо своїх функціональних обов'язків, а саме: відсутність санпросвіт роботи, вибірковий патронаж диспансерних хворих, самовільно встановлений графік роботи, відсутність на робочому місці без пояснень 2 і 3 грудня до 12 години) та відмовою від написання пояснень, що підтверджується актом від 12.12.2013 року та наказу № 62-аг від 07.08.2014 року (у зв'язку із тим, що 28.07.2014 року [PERSON], сестра медична сільської лікарської амбулаторії с.Шабо (СЛА) повинна була виїхати на патронаж хворих, які перебувають на диспансерному обліку у лікаря фтизіатра лікарні, для чого на 09-00 год. замовлялася машина з автогосподарства. [PERSON] запізнилася на 20 хвилин, машину довелося використати не за планом лікарю-педіатру). Тож, даними наказами прямо встановлено за які конкретно порушення трудового законодавства, які систематично не виконувала [PERSON], до неї застосовані дисциплінарні стягнення. У відповідності до п.4 ст.36 КЗпП, підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Закон не допускає можливості обмеження підзаконними актами права власника звільняти працівника за підставами, вста\-новленими статтями 40 і 41 КЗпП. Правила названих статей вза\-галі сформульовані як норми прямої дії, що не знають будь-яких винятків. Верховний Суд України допускає розірвання трудового договору за ініціативою власника не лише за одним, а й за декількома підставами, якщо такі підстави являються самостійними і не виключають можливості їх одночасного застосуванні наприклад, звільнення за різні вчинки за наявності передбачених законодавством умов може бути здійснено одночасно за п. 3 ст. 40 і п. 2 ст. 41 КЗпП Тож, у своєму наказі про припинення трудового договору роботодавець може вказати як дві підстави, так і одну за вибором роботодавця. Також, представник позивача зазначає, що вищевказані накази про застосування дисциплінарних стягнень до [PERSON] є незаконними, т.я. в наказі № 148-ос від 13.12.2013 року про застосування дисциплінарного стягнення вказано, що [PERSON] не виконує своїх функціональних обов'язків, а саме - відсутність санпросвіт роботи, що не передбачена функціональними обов'язками посадової Інструкції. Вибірковий патронаж диспансерних хворих, що також не відповідає функціональним обов'язкам посадової інструкції. Самовільно встановлений графік роботи, дане твердження нічим не підтверджено. Суд не погоджується з вказаними доводами представника позивача, та вважає, що вони є необґрунтованими з наступних підстав. Так, у відповідності до п.4.33 посадової інструкції сестрі медичній поліклінічного відділення КЗ «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» Шабівської дільничної лікарні, до функціональних обов'язків сестри медичної поліклінічного відділення КЗ «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» входить: брати участь у проведенні санітарно-просвітницької роботи серед пацієнтів та роботи щодо формування здорового способу життя (а.с.8) Окрім іншого, сестра медична поліклінічного відділення підпорядковується старшій медичній сестрі поліклінічного відділення та завідувачу поліклінічним відділенням у відповідності до п.8.1 посадової інструкції. Щодо самовільно встановленого графіку роботи [PERSON] дане твердження підтверджується доповідними завідуючої СВА с.Шабо Вінєєвої Н.А., районного фтизіатра [PERSON] від 28.11.2013 року, доповідною завідуючої СВА с.Шабо Вінєєвої Н.А., доповідною фельдшера [PERSON] від 13.01.2014 року, пояснювальною [PERSON] від 13.01.2014 року (а.с.42,44,46,47). Відповідно до вимог ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Згідно зі ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (ст.149 КЗпП України). Отже, у силу статей 147-149 КЗпП України роботодавець має право застосувати до працівника дисциплінарне стягнення за неналежне виконання обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. На підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано в разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо раніше до нього застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ч.1 ст.40 КЗпП України. Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ч.1 ст.40 КЗпП України суд повинен з`ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Згідно з пунктом 23 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, за передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше одного року. Отже, чинним КЗпП України передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого й не втратившого юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно зібраних у процесі розгляду справи доказів, наявних в матеріалах справи, вбачається, що при винесенні наказу № 249-к про припинення трудового договору повністю був дотриманий порядок звільнення, а також норми трудового законодавства, існували законні підстави для звільнення [PERSON], порушень з боку роботодавця судом не вбачаються. Накази № 148-ос від 13.12.2013 року, наказ № 62-аг від 07.08.2014 року та наказ № 73-аг від 27.10.2014 року про застосування дисциплінарного стягнення щодо [PERSON] також винесенні у відповідності із нормами чинного законодавства, порушень з боку роботодавця судом не виявлено. Тож, вимоги представника позивача в частині визнання незаконними та скасування наказів № 73-аг від 27.10.2014 року про застосування дисциплінарного стягнення щодо [PERSON], № 249-к від 05.11.2014 року про припинення трудового договору, наказ № 148-ос від 13.12.2013 року, наказ № 62-аг від 07.08.2014 року про застосування дисциплінарного стягнення щодо [PERSON] - є необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню. Вимоги позивача, щодо поновлення її на посаді сестри медичної комунального закладу «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07.11.2014 року по день винесення рішення по справі та щодо накладення матеріальної відповідальністі на службову особу - головного лікаря комунального закладу «Білгород-Дністровська центральна районна лікарня» Гросул В.І., винну в незаконному звільненні сестри медичної [PERSON]є похідними від основного позову та може бути задоволено лише у разі задоволення позовних вимог про скасування наказу № 249-к від 05.11.2014 року про припинення трудового договору, а тому, за викладених обставин задоволенню не підлягає, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 235 КЗпП України, судом не виявлено порушень чинного законодавства з боку роботодавця при звільненні працівника. Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. У відповідності до статті 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 5000 грн. моральної шкоди задоволенню не підлягають, так як обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають обставини про: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. До юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Ці обставини повинні бути належно доведені. Не відповідало б змісту ст. 237-1 КЗпП України стягнення з власника моральної шкоди лише на підставі заяви про наявність такої шкоди, якщо немає обставин, зазначених у частині першій ст. 237-1 КЗпП України (моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації працівником свого життя). Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Враховуючи вищенаведене, досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в матеріалах справи не знайшли свого підтвердження підстави для стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено факту заподіяння такої шкоди, моральних страждань, втрат немайнового характеру позивачу зі сторони відповідача. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У відповідності до статей 58, 59 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що позивачем не доведено, що відповідачем було порушено його права, пред'явлені вимоги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Витрати на правову допомогу, у відповідності до статті 79 ЦПК України, відносяться до судових витрат. Згідно зі ст. 88 ЦПК України при ухваленні рішення про відмову в позові витрати на правову допомогу на користь позивача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed