Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Представник позивача за довіреністю, Горбань В.М., 24.03.2017 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на ті обставини, що 15.02.2007 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/03-03/105, відповідно до п. 2 якого, позивач надав відповідачу кредитні кошти у сумі 300000,00 гривень, строком до 14.02.2017, в обмін на зобов'язання відповідача належним чином використати та повернути кредит зі сплатою відсотків за ставкою 18% річних згідно з Графіком погашення кредиту. Позичальник умов договору не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, у зв'язку з чим, рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014 позов Банку задоволено та вирішено стягнути зі [PERSON] суму боргу розраховану за період з 15.02.2007 по 26.02.2014. Оскільки остаточно визначену судовим рішенням заборгованість по кредитному договору [PERSON] повернув Банку 10.12.2015, то відповідно за період з 27.02.2014 по 14.12.2015 Банком нараховано відсотки за користування неповернутою частиною кредитних коштів у розмірі 56047,91 грн. та пеня за відсотками у розмірі 17920,25 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, а також судовий збір у розмірі 1600, 00 грн. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що оскільки відповідачем оплата заборгованості здійснювалася на виконання судового рішення через органи ДВС, відповідно оплачений ним борг 10.12.2015 зарахований та розподілений на рахунках позивача лише 15.12.2015. Згідно Умов договору саме день зарахування коштів на рахунку позивача і є днем погашення боргу, відсотки у день, коли кошти надійшли на рахунок позивача боржнику не нараховуються, тому відсотки за користування кредитними коштами нараховані позивачем відповідачу за період з 27.02.2014 по 21.03.2017. Відповідно до деталізованого розрахунку заборгованості пеня за відсотками стягується за період з 22.03.2016 по 21.03.2017 на підставі п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Крім того, представник позивача послався на Правові Позиції ВСУ, відповідно до яких за час користування кредитними коштами, що достроково стягнуті за судовим рішенням, але не повернуті боржником, останній повинен сплатити відсотки за таке користування. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, про що надали письмові заперечення. У судовому засіданні пояснили, що з моменту набрання законної сили рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 07.07.2014, а саме, з 01.10.2014, між сторонами у справі договірні відносини припинилися, а у відповідача виникли зобов'язання з виконання судового рішення, що й було ним здійснено шляхом сплати грошових коштів в сумі 194853,13 грн. Разом з тим, представник відповідача не заперечив той факт, що згідно умов договору днем погашення кредиту вважається день зарахування таких коштів на рахунки саме позивача. Крім того, представник відповідача послався на Правову Позицію ВСУ, відповідно до якої після дострокового стягнення судовим рішенням кредитних зобов'язань (тіла кредиту та нарахувань), нарахування у подальшому відсотків припиняється і позивач міг би скористатися своїм правом на стягнення штрафних санкцій в порядку ст. 625 ЦК України, чого позивачем зроблено не було. Таким чином вважає, що відсотки нараховані після судового рішення та пеня на відсотки, є безпідставним нарахуванням. Суд заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до умов кредитного договору № 014/03-03/105 від 15.02.2007 укладеного між позивачем та відповідачем, відповідач отримав кредит у сумі 300000,00 грн., зі сплатою 18 % річних, з кінцевим терміном повернення 14.02.2017 (а.с.4-7). Рішення набрало законної сили 01.10.2014. Згідно з п. 7.3. кредитного договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Поряд із цим, за змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору та виникненням через це заборгованості, позивач звернувся з позовом про дострокове стягнення боргу з відповідача до Криворізького районного суду Дніпропетровської області, рішенням якого від 07.07.2014 позов задоволено та вирішено стягнути зі [PERSON] суму боргу в розмірі 194853,13 грн. За ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Як встановлено у судовому засіданні і це не заперечується учасниками процесу, 10.12.2015 відповідач сплатив залишок заборгованості визначеної судовим рішенням, однак на рахунок позивача вказані кошти поступили 15.12.2015, і саме вказаний день, згідно з умовами договору, вважається днем погашення заборгованості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Так, дійсно, позивач мав право на стягнення штрафних санкцій з відповідача за несвоєчасне повернення боргу по кредитних зобов'язаннях, однак це його право, а не обов'язок. Застосування ст. 625 ЦК України, на яку посилається представник відповідача, є видом цивільно-правової відповідальності і позивач вирішив не застосовувати даний вид відповідальності до відповідача, про що заявив у судовому засіданні. Разом з тим, на думку суду, це не позбавляє права позивача застосувати до відповідача умови договору щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до Правової Позиції ВСУ по справі № 6-2631цс15 виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього кодексу. Отже, усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню до дати повернення позики, але в межах строку позовної давності. Як встановлено у судовому засіданні позивачем правомірно нараховано відсотки, передбачені умовами договору за кредитними коштами з 27.02.2014 (наступний день за датою, станом на яку зафіксовано суму боргу у рішенні Криворізького районного суду Дніпропетровської області) до дати повернення коштів, тобто по 14.12.2015, а також пеню по відсоткам за період з 22.03.2016 по 21.03.2017, що відповідає вимогами п. 1.4.1.2, п. 4.1.1 Кредитного договору, у зв'язку з чим суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, та такими, що підлягають до задоволення. Також, оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1600,00 грн. (а.с.1).

Outcome: approved