Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Пальчик В.Л. звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача 71 778,08 доларів США, що складається з основного боргу 60 000,00 доларів США; інфляційних втрат - 1 560,00 доларів США та 24 % річних - 10 218,08 доларів США. Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 02 листопада 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір безпроцентної позики, за яким відповідач отримав у позивача грошові кошти в розмірі 60 000,00 доларів США за офіційним валютним обмінним курсом НБУ на момент укладення договору та зобов`язався повернути позивачеві до 28 лютого 2019 року. Проте відповідач отримані грошові кошти позивачу не повернув. Враховуючи факт неналежного виконання відповідачем умов договору та посилаючись на п. 8 договору, ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано інфляційні втрати у розмірі 1 560,00 доларів США та 24% річних в розмірі 10 218,08 доларів США. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Постановою Київського апеляційного суду від 11 червня 2020 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2019 року залишено без змін. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 22 червня 2020 року заяву представника позивача [PERSON] - адвоката Пальчика В.Л. про забезпечення позову - задоволено частково, накладено арешт на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , яка належить на праві власності [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 26 січня 2021 року закрито підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] - адвокат Пальчик В.Л. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був повідомлений про день, час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву, зав чи клопотань до суду не подав. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Крупський В.В. направив на адресу суду клопотання про відкладення розгляду справи, проте доказів поважності причин неявки в судове засідання не надав. З урахуванням наявних в матеріалах справи документів судом визнані причини неявки в судове засідання, призначене на 27 травня 2021 року, відповідача та його представника - не поважними. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 02 листопада 2018 року між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) укладено договір безпроцентної позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] , а останній прийняв у власність суму грошових коштів у розмірі 60 000,00 доларів США за офіційним валютним (обміним) курсом Національного банку України на момент укладання Основного договору та зобов`язується повернути позикодавцеві до 28 лютого 2019 року (а.с.6). Оригінал вказаного договору позики оглянутий судом в судовому засіданні. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно п.2 договору безпроцентної позики від 02 листопада 2018 року, гроші в розмірі 60 000,00 доларів США на момент укладання цього договору отримані [PERSON] до підписання цього договору. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За нормами ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно положення ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Представник позивача зазначив, що відповідач не виконав взяті на себе за договором безпроцентної позики зобов`язання, грошові кошти у визначеній договорами строки позивачу не повернув, що не спростовано відповідачем відповідно до наявних у матеріалах справи доказів. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно п.8 договору безпроцентної позики від 02 листопада 2018 року, в разі прострочення терміну повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 24 проценти річних від простроченої суми. Разом з тим, за змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Отже, вимога позивача, щодо стягнення інфляційних втрат суперечить чинному законодавству України, оскільки предметом договору безпроцентної позики є грошові кошти, виражені в іноземній валюті - доларах США та, згідно позовної заяви, представник позивача просить стягнути заборгованість за договором позики саме в іноземній валюті - доларах США. Таким чином, правомірною вимогою позивача є стягнення з відповідача, крім суми неповернутої позики в сумі 60 000,00 доларів США, 24 процентів річних від простроченої суми, передбачених п. 8 договору безпроцентної позики від 02 листопада 2018 року, які становлять 10 218,08 доларів США за вказаний у позові період з 01 березня 2019 року по 14 листопада 2019 року ( 60 000,00 доларів США*259*24%/365/100%). За змістом правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором безпроцентної позики підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 10 025,40 грн (а.с.10, 60) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, статтями 16, 525, 526, 530, 610, 625, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 141, 209, 247, 258, 259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: partial