Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

Представник позивача 20.07.2016 р. звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи і підтримуючи який, в судовому засіданні зазначив, що 17.07.2009 року між ПАТ КБ „Приватбанк та [PERSON] був укладений Кредитний договір №б/н, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 6 100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою процентів з розрахунку 30,00% на рік. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає договір між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 21.06.2016 року має заборгованість - 25 820 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але на адресу суду від нього надійшла заява, в якій просить суд розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] в судове засідання 28.09.2016 року не з'явилася за невідомими суду обставинами, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином своєчасно, проте 16.08.2016 року надала заяву, в якій просить провадження по справі закрити у звязку із закінченням строків позовної давності. Також просила розгляд справи проводити за її відсутності. Дослідивши подані по справі доказові матеріали у контексті із заявою відповідача, суд констатує наступне. У судовому засіданні встановлено, що 17 липня 2010 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг, згідно якого банк надав позичальнику 6100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну кредитну картку «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», зі сплатою 30 % на рік за користування кредитом на суму залишку непростроченої заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році (а. с. 13-19). Також встановлено, що [PERSON] порушила взяті на себе зобовязання, а саме не проводила щомісячні платежі для погашення заборгованості, у звязку з чим у неї станом на 21 червня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 25 820,00 грн., з яких 6611,03 грн. заборгованість за кредитом; 16903,26 грн. заборгованість за процентами; 600,00 грн. заборгованість за пенею і комісією, 500 грн. заборгованість штрафу (фіксована частина) та 1205,71 грн. заборгованість по штрафу (процентна складова) Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як свідчать подані по справі доказові матеріали (розрахунок, а.с. 5-12), відповідач взятих на себе зобовязань зі сплати процентів за користування кредитними коштами не виконав, внаслідок чого утворилася заявлена до стягнення сума заборгованості. Поряд з цим, відповідачем по справі, заявлено клопотання про застосування до позовних вимог банківської установи строку позовної давності (а.с. 34). По відношенню до заявленого клопотання, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього Кодексу, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку № 1402080200119822601 від 17 липня 2009 року відповідач [PERSON] погодилася, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується також її підписом у заяві. Так, згідно п. 6.6 вказаного договору позичальник зобовязаний у випадку невиконання зобовязань за договором, на вимогу банка виконати зобовязання по поверненню кредиту (в тому числі простроченого кредиту та овердрафта), виплати винагороди банку (а. с. 14-19). Статтею 1050 ЦК України передбачено наслідки порушення договору позичальником, зокрема, якщо той своєчасно не повернув суму позики, то зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, враховуючи те, що [PERSON] не виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором про надання банківських послуг від 17 липня 2009 року, суд вважає, що позовна заява в частині стягнення заборгованості за кредитом, відсотками та комісією є обґрунтованою. Що стосується клопотання відповідача щодо застосування строку позовної давності, то суд приходить до наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 Цивільного кодексу України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 Цивільного кодексу України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. У постановах від 19.03.2014 №6-14цс14, від 17.09.2014 №6-95цс14 та від 30.09.2015 №6-154цс15, Верховний Суд України визначив правову позицію відносно того, що при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 Цивільного кодексу України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 Цивільного кодексу України). Відповідно до умов договору, оформленого на підставі анкети заяви на одержання кредитної картки від 17.07.2009, кінцевий термін виконання кредитного зобовязання (період дії кредитного ліміту) відповідає строку дії картки. Строк дії картки в договорі визначений липнем 2013 року (Анкета-заява, а.с. 13). Отже, перебіг позовної давності у позивача для звернення до суду з вказаним позовом почався з серпня 2013 року. Таким чином, банківська установа вправі була реалізувати своє право на стягнення кредитної заборгованості (в т.ч. і відсотків) за укладеним з відповідачем договором протягом трьох років з настання вищевказаної дати. Оскільки, із такими вимогами позивач звернувся до суду 20.07.2016 року, то він не пропустив строк позовної давності. Вищевказаний висновок суду у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що міститься в постанові від 22.10.2014 №6-127цс14, яка в силу правових приписів, зазначених у ст. 214, ст. 3607 Цивільного процесуального кодексу України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Що стосується вимоги банку про стягнення пені та штрафів на загальну суму 2305,71 грн., то по таким не пропущено однорічний строк позовної давності зважаючи на наступне. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. У відповідності до п. 8.6 кредитного договору при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобовязується сплатити банку штраф в розмірі 500 грн.+5% від суми позову по кредитному ліміту з урахування нарахованих та прострочених процентів і комісій (а. с. 14-19). Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором від 17.07.2009 року останній кредит позивачем було отримано 29 вересня 2015 року, а тому кінцевим строком повернення є 25 жовтня 2015 року. Оскільки є наявним факт неповернення кредиту до цієї дати, унаслідок чого після збігу 30 днів (тобто після 25 жовтня 2015 року) банк отримав право на стягнення штрафу. Оскільки позов пред'явлено у липні 2016 року, то однорічний строк позовної давності стосовно вимоги про стягнення штрафу банком не пропущено. За таких обставин, враховуючи клопотання відповідача, суд вважає, що до вимоги про стягнення штрафів не слід застососувати спеціальну позовну давність, а тому позовна заява в цій частині підлягає до повного задоволення. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що слід стягнути з [PERSON] заборгованість за договором про надання банківських послуг від 17.07.2009 року в розмірі 25820,00 грн., з яких 6611,03 грн. заборгованість за кредитом; 16903,26 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредитом, 600,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. штраф (фіксована частина) та 1205,71 грн. штраф (процентна складова). Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду сплатив 1378,00 грн. судового збору (а.с.2), тому дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved