Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою 27.11.2019 року, в якій просить суд стягнути з КП «Автобаза №1» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.11.2018 року по 28.08.2019 року в сумі 39 758 грн. 21 коп.; стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 768 грн. 40 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що з 23.02.2018 року по 29.08.2018 року [PERSON] працював сторожем в КП «Автобаза №1». Наказом №237-к від 29.08.2018 року його було звільнено із займаної посади за власним бажання, однак при звільненні в порушення ст.116 КЗпП України повний розрахунок з ним підприємством не проведено. У жовтні 2018 року посадовими особами ГУ Держпраці у Дніпропетровській області на підприємстві проведено інспекційне відвідування, в ході якого виявлено ряд порушень трудового законодавства з боку КП «Автобаза №1», зокрема, встановлено, що оплата понаднормово відпрацьованих годин сторожам проведена без урахування законодавчо встановленої норми робочого часу, що призвело до зменшення суми заробітної плати, яка належала цій категорії працівників за законом. Під час інспекційного відвідування відповідач провів перерахунок понадурочних годин за 2018 рік та 07.11.2018 року перерахував [PERSON] на картковий рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по заробітній платі в сумі 2885 грн. 42 коп., в той час як компенсацію втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строків її виплати в сумі 103 грн. 87 коп. одночасно з нарахуванням боргу, не виплатив. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.07.2019 року за позовом [PERSON] з КП «Автобаза №1» на його користь стягнуто компенсацію втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строку виплати в сумі 103 грн. 87 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року в розмірі 9589 грн. 92 коп. Рішення суду фактично КП «Автобаза №1» виконано 28 серпня 2019 року шляхом зарахування присудженої суми на картковий рахунок [PERSON] , відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Таким чином, повний розрахунок з [PERSON] , звільненим 29.08.2018 року, підприємством фактично проведено 28.08.2019 року. У зв`язку із затримкою повного розрахунку при звільненні з вини відповідача, відповідно до ст.117 КЗпП України [PERSON] має право на стягнення з КП «Автобаза №1» середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, тобто з 29.08.2018 року по 28.08.2019 року (день проведення повного розрахунку при звільненні) включно. Враховуючи, що відповідачем вже виплачено позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року, період стягнення середнього заробітку представником визначено в межах періоду з 08.11.2018 року по 28.08.2019 року в сумі 39\~758 грн. 21 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати позивача в сумі 199 грн. 79 коп. та затримки повного розрахунку при звільненні 199 днів. Оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.11.2018 року по 28.08.2019 року КП «Автобаза №1» не нараховано при виплаті заборгованості заробітної плати 28.08.2019 року, тому представник просить його стягнути в примусовому порядку. Ухвалою суду від 02.12.2019 року (головуючий суддя Чернова Н.В.) позов прийнято до провадження з відкриттям спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~За результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження керівника апарату суду №414 від 18 травня 2020 року та протоколу матеріали позову передано в провадження судді Євтушенку О.І. 18 травня 2020 року. Ухвалою суду від 20.05.2020 року цивільну справу прийнято до провадження суддею Євтушенком О.І. з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, у порядку ст.178 ЦПК України представник відповідача КП «Автобаза №1» Качан В.М. подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні пред`явлених [PERSON] вимог (а.с.34-37). Свої заперечення представник мотивував тим, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Норми ст.ст.116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу «Оплата праці» КЗпП України. За своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки, не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною виплатою, тобто не входить до структури заробітної плати. Така виплата є компенсацією за порушення права на оплату праці. Так, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.07.2019 року по цивільній справі № 214/396/19 з відповідача на користь стягувача стягнуто компенсацію втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строку виплати у сумі 103,87 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року в розмірі 9589,92 грн. Виходячи з цього КП «Автобаза №1» виплачено [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку на виконання рішення суду. Також зазначив, що представника позивача невірно визначено середньомісячну та середньоденну заробітну плату [PERSON] , так як останній звільнений з займаної посади 29.08.2018 року, а тому розрахунковими місяцями для визначення середньої заробітної плати є попередні два місяці, що передували місяцю звільнення червень, липень. У червні 2018 року [PERSON] перебував на лікарняному, а відтак сума виплачених йому лікарняних не повинна враховуватися при обчисленні середньої заробітної плати, яка за червень становить 3\~194 грн. 54 коп. Виходячи з нього, середньоденна заробітна плата позивача складає 186 грн. 24 коп., а не 199 грн. 79 коп., як зазначено представником позивача. Окремо зазначив, що ухвалюючи рішення 26.07.2019 року, Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області виходив з того, що період для стягнення середнього заробітку позивачем було заявлено невірно, а тому позовні вимоги задовольнив частково. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, період стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку складає з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року, що підтверджено вказаним вище рішенням суду, на виконання якого КП «Автобаза №1» проведено виплати 28.08.2019 року. Відтак заявлений представником позивача період з 08.11.2018 року по 28.08.2019 року є безпідставним. Відповідь на відзив позивачем не надано, клопотань про надання додаткового часу для цього не заявлялось. При цьому, 05.06.2020 року представником позивача подано письмові пояснення на відзив, в яких викладено доводи, аналогічні наведеним у позові. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала пред`явлені позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Підтвердила, що з 23.02.2018 року по 29.08.2018 року [PERSON] працював сторожем в КП «Автобаза №1». Наказом №237-к від 29.08.2018 року його було звільнено із займаної посади за власним бажання, однак при звільненні в порушення ст.116 КЗпП України повний розрахунок не проведено. Фактично не донараховану суму заробітної плати йому виплачено 07.11.2018 року шляхом перерахування на банківську картку, однак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року та компенсацію втрати частини заробітної плати виплачено підприємством за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.07.2019 року лише 28.08.2019 року. Вказані обставини є свідченням того, що повний розрахунок з позивачем не проведено. Представники відповідача [PERSON] , [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримавши позицію, викладену у відзиві. Просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю. Суд,\~вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.3\~ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.11,\~15 ЦК України,\~цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, наказом №67-к від 22.02.2018 року [PERSON] прийнято на посаду сторожа КП «Автобаза №1». Наказом №237-к від 29.08.2018 року позивача звільнено із займаної посади згідно зі ст.36 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача. У ході проведення позапланового заходу інспекційного відвідування КП «Автобаза №1» представниками ГУ Держпраці в Дніпропетровській області виявлено низку порушень трудового законодавства з боку підприємства, зокрема, порушення порядку нарахування та оплати понадурочних годин роботи сторожам в результаті проведеного перерахунку оплачених понадурочних робіт 07.11.2018 року [PERSON] нараховано на його картковий рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по заробітній платі в сумі 2\~885 грн. 42 коп. Факт допущення відповідачем вказаних порушень трудового законодавства доводиться рішенням Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018 року у справі №160/8442/18, яке залишено в силі за результатами апеляційного перегляду постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019 року. Зазначені обставини встановлено рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.07.2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06.11.2019 року, а відтак в силу ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Разом з тим, зазначеним судовим рішенням позовні вимоги [PERSON] до КП «Автобаза №1» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строку виплати задоволено частково: стягнуто з КП «Автобаза №1» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року в розмірі 9589 грн. 92 коп., а також компенсацію втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строку виплати в сумі 103 грн. 87 коп. (без утримання прибуткового податку й інших обов`язкових платежів). У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат. Звертаючись до суду з даним позовом, представник [PERSON] [PERSON] посилалася на несвоєчасне проведення КП «Автобаза №1» повного розрахунку з [PERSON] при звільненні, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з вини відповідача за період з 29.08.2018 року (день звільнення) по 07.11.2018 року (день проведення повного розрахунку), як і компенсація втрати частини заробітної плати йому не були нараховані своєчасно при звільненні, та фактично виплачені 28.08.2019 року на виконання рішення суду від 26.07.2019 року. Перевіряючи обґрунтованість пред`явлених вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст.19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. \~ \~ \~ \~Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. \~ \~ \~ \~Згідно із ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. \~ \~ \~ \~Відповідно до положень ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Так, судом встановлено, що позивач звільнений з КП «Автобаза №1» 29.08.2018 року. Тобто в день звільнення підприємство зобов`язане було провести з ним повний розрахунок, що фактично виконало 07.11.2018 року. Вказані обставини встановлено рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.07.2019 року, а тому окремому доказуванню вони не підлягають. Разом з тим, зі змісту рішення суду слідує, що власне позивач та його представник вказували на проведення повного розрахунку саме 07.11.2018 року (абз.2 описової частини рішення). Згідно зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Отже, умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.07.2019 року на користь [PERSON] присуджено стягнення з КП «Автобаза №1» середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виключно в межах періоду з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року в розмірі 9589 грн. 92 коп. При цьому, представник позивача у своїх вимогах заявляла період з 29.08.2018 року по 26.07.2019 року день ухвалення рішення. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 08.11.2018 року по 26.07.2019 року, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем проведений повний розрахунок 07.11.2018 року, що виключає можливість стягнення середнього заробітку поза межами цього періоду. З такими висновками суду першої інстанції погодився й суд апеляційної інстанції, залишивши рішення без змін. Ураховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його\~середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, представник позивача вважає порушеним право [PERSON] на отримання середнього заробітку та компенсації втрати частини заробітної плати, яке, на її переконання підлягає захисту на підставі ч.1 ст.117 КЗпП України. Однак суд не може погодитись з такими доводами представника позивача, виходячи з наступного. Положеннями ст.2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що основна заробітна плата\~ це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Норми ст.ст.116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу «Оплата праці» КЗпП України. За своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки, не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною виплатою, тобто не входить до структури заробітної плати. Така виплата є компенсацією за порушення права на оплату праці. Разом з тим, у відповідності до cт.34\~Закону України\~«Про оплату\~праці» від 24.03.1995 pоку, Закону України\~«Про компенсацію\~громадянам втрати\~частини доходів\~у зв`язку\~з порушенням\~строків їх\~виплати» від 19.10.2000 року та Постанови КМУ\~від 21.02.2001\~року №159\~«Про затвердження\~ Порядку\~проведення компенсації\~громадянам втрати\~частини грошових\~доходів у\~зв`язку\~з порушенням\~термінів їх\~виплати», у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток, підприємство зобов`язане виплатить працівнику компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати. Грошова компенсація\~втрати частини\~заробітної плати\~у зв`язку\~з порушенням\~строків виплати\~є гарантією\~прав робітника\~на компенсацію\~втрати її\~частини,\~обов`язок з\~нарахування та\~сплати якої\~згідно зі\~ст.ст.1,\~4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» покладено на підприємство роботодавця. Структурно, право на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати передбачено ст.34 Закону України «Про оплату праці», яка структурно виділена в розділі 4 «Права працівників на оплату праці та їх захист», а не включена в ст.2 цього Закону стосовно структури заробітної плати. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини\~заробітної плати\~у зв`язку\~з порушенням\~строків виплати не\~належать до\~структури заробітної\~плати, не відповідають ознакам заробітної плати,\~а також не є іншою заохочувальною чи компенсаційною виплатою, що входить до такої структури у розумінні ст.2\~Закону України\~«Про оплату\~праці»,\~оскільки виплачуються\~не за\~виконану працівником\~роботу,\~а за\~затримку розрахунків\~при звільненні\~або при\~виплаті заробітної\~плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини\~заробітної плати\~у зв`язку\~з порушенням\~строків виплати мають разовий характер, а тому до таких виплат гарантії ч.1 ст.117 КЗпП України незастосовні. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). На переконання суду, пред`явленням вимог, представник позивача фактично переслідує за мету подвійне стягнення середнього заробітку після застосування до підприємства-роботодавця відповідальності за ст.117 КЗпП України, що буде свідченням подвійної відповідальності підприємства та не співмірним з правами працівника, який за законом отримує одну заробітну плату. Суд акцентує увагу, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст.117 КЗпП України. Окремо слід зауважити, що рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.07.2019 року, яким на користь [PERSON] з КП «Автобаза №1» присуджено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.08.2018 року по 07.11.2018 року в розмірі 9589 грн. 92 коп., а також компенсації втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строку виплати в сумі 103 грн. 87 коп. підприємством виконано добровільно 28.08.2019 року, тобто ще до набрання рішенням суду законної сили, яке на той момент перебувало на перегляді в суді апеляційної інстанції. Вказані обставини є свідченням того, що КП «Автобаза №1» не зволікало з виконанням рішення суду. Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України суд враховує ухвалення рішення на корись відповідача, а тому не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем процесуальних витрат.

Outcome: dismissed