Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Онищук Тарас Назарович звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою судді від 16.07.2019 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Представник позивача адвокат Онищук Т.Н. в судове засідання не з`явився, суду подав заяву, в якій просить суд слухання справи проводити у його відсутності та відсутності його довірителя, позов підтримує, просить його задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув повторно, причину своєї неявки суд не повідомив. Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Суд розглянув справу у відсутності позивача, його представника та відповідача, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Враховуючи відсутність відзиву на позовну заяву, а також те, що представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши представлені суду документи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити повністю. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом № 2045 від 12.10.2012 року, виданим державним нотаріусом Бродівського державної нотаріальної контори (а.с. 7). З пояснень позивача, зазначених в позовній заяві вбачається, що на даний час у цьому будинку зареєстрована та проживає вона, її діти та онуки, а також зареєстрований відповідач, однак не проживає у ньому з 2003 року. Відповідач - її колишній чоловік, зареєстрований у належному мені будинку з 1990 року та проживав там до 2003 року. 13 березня 2003 року шлюб між ними було розірвано. Одразу після розірвання шлюбу відповідач залишив своє зареєстроване місце проживання та з того часу там не проживає без поважних причин. Відповідач вже більше десяти років не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей в будинку немає, і взагалі даним житлом він не цікавиться. Всі обов`язки, що виникають у зв`язку з утриманням житла позивач виконую самостійно. Даний факт негативно впливає на її права, так як вона не може повноцінно розпоряджатись даним майном на власний розсуд. Крім цього факт реєстрації у її будинку відповідача є перешкодою для оформлення житлової субсидії. На її звернення самостійно знятись із реєстрації у її будинку відповідач не реагує. Факт не проживання відповідача у належному позивачу житловому будинку підтверджується актом обстеження №455 від 14.05.2019 проведеного Ясенівською сільською радою (а.с. 10). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 141 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] судовий збір в дохід держави в сумі 768,4грн.

Outcome: approved