Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся в Бучацький районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] та третьої особи органу опіки і піклування Бучацької міської ради Чортківського району Тернопільської області про стягнення аліментів на утримання дитини та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначив, що 28 квітня 2017 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . В шлюбі мають сина [PERSON] , [INFO] . З травня 2020 року відповідач фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків,матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання. Однак, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, тому просив суд стягнути з відповідача в користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі однієї чверті заробітку (доходу), але не менше п`ятдесяти відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просив визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , так як відповідно до ч.4 ст.29ЦК України, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги з підстав, викладених у позові, підтримали. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги щодо стягнення аліментів з [PERSON] визнав, а щодо визначення місця проживання дитини заперечив, мотивуючи тим, що на даний час позивач проживає за кордоном і не бажає, щоб дитина проживала з ним. Між сторонами немає спору щодо місця проживання дитини. В судове засідання представник третьої особи органу опіки і піклування Бучацької міської ради Чортківського району Тернопільської області не з`явилася, хоч належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд встановив наступні обставини. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2017 року; В шлюбі у них [INFO] народився син [PERSON] , батьком якого є відповідач; Дитина проживає разом з позивачем; Відповідач недостатньо надає допомогу на утримання дитини; Між сторонами відсутня домовленість про утримання дитини та сплату аліментів, що стало підставою для звернення позивача до суду. Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дітей визначаються за домовленістю між ними. Відповідно до роз`яснень, наданих у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України). Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч.1 і ч.3 181 СК України). Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Приймаючи до уваги те, що дитина проживає з матір`ю, а відповідач неналежно виконує обов`язок по утриманню дитини, суд прийшов до переконання, що позов в частині стягнення аліментів обгрунтований і підлягає до задоволення. Згідно з вимогами ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 908 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , суд зазначає наступне. Відповідно до будинкової книги [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в [ADDRESS] . Згідно висновку органу опіки та піклування Бучацької міської ради щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] доцільно визначити місце проживання малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] і проживає з матір`ю [PERSON] за місцем реєстрації. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 175 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 49, 265 цього Кодексу, суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. За встановлених обставин, відсутні підстави вважати, що на час звернення [PERSON] до суду з позовом про встановлення місця проживання дитини, яка тривалий час фактично проживала і проживає разом з нею, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки батько дитини не вимагав від матері дитини змінити її місце проживання, не порушував в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так фактично проживала і від якої батько дитини не вимагав зміни її місця проживання. Після звернення матері дитини до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, представник відповідача не визнавав заявлені до [PERSON] вимоги, оскільки вважав, що відсутній спір про право. При цьому у встановленому порядку з самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної справи про визначення місця проживання дитини разом з собою, не звертався. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що вимога про визначення місця проживання дитини заявлена позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та принаймні існувати на час вирішення справи в суді, а позивачем не доведено зазначених обставин належними та допустимими доказами. Таким чином, право позивача та інтереси дитини не порушено, а тому в задоволенні вимог щодо визначення місця проживання дитини слід відмовити. Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати у справі підлягають віднесенню на позивача, оскільки у задоволенні позовної вимоги щодо визначення місця проживання дитини відмовлено.

Outcome: partial