Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Гриньо М.І. звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що позивач зареєстрований та проживає в однокімнатній квартирі загальною площею 23,7 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира є неприватизована та відноситься до державного житлового фонду, а саме житлового фонду місцевої ради. Зазначає, що з метою приватизації вищезазначеної квартири позивач [PERSON] звертався до органу приватизації Мостиської міської ради Львівської області із заявою про приватизацію квартири, однак йому було відмовлено у приватизації такої у зв`язку з тим, що ним не подано копії ордеру, подання якого є обов`язковим відповідно до п.18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом міністерства з питань ЖКГ України від 16.12.2009р. №396, що підтверджується листом Мостиської міської ради Львівської області від 13.03.2020р. за №02-20/Д-481. Вказує, що отримати та надати органу приватизації копію ордеру на зазначену квартиру позивач [PERSON] не має можливості, оскільки такий на даний час не зберігся, а був втрачений при передачі документів з комунального господарства міської ради до міського комунального підприємства «Житловик». Ордер про надання жилої площі видавався на бабу позивача - [PERSON] для законного її заселення у квартиру [ADDRESS] та такий не визнавався недійсним в судовому порядку. Вважає, що відмова відповідача є незаконною, оскільки така порушує право позивача [PERSON] на безоплатне одержання у приватну власність займаного житла, оскільки такий на законних підставах зареєстрований і проживає в квартирі та до теперішнього часу не використав своє право на безкоштовну приватизацію житла. Спірна квартира протягом тривалого часу фактично перебуває в користуванні позивача, є його єдиним житлом, останній на законних підставах зареєстрований і постійно проживає у ній, незаконність його проживання у даній квартирі ніхто не оспорює, на спірну житлову площу ніхто не претендує, відповідачем не приймалося жодне рішення щодо відмови у визнанні позивача наймачем спірної квартири. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконною відмову органу приватизації Мостиської міської ради Львівської області в проведенні [PERSON] приватизації квартири [ADDRESS] з мотивів відсутності ордеру про надання жилої площі, а також зобов`язати орган приватизації Мостиської міської ради Львівської області здійснити приватизацію квартири [ADDRESS] за позивачем [PERSON] без ордеру про надання жилої площі. Представник позивача [PERSON] адвокат Гриньо М.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить такі задовольнити. Представник відповідача Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, проте з приводу пред`явленого позову подав письмові заяви від 23.09.2020р. та від 10.02.2021р. У заяві від 23.09.2020р. представник відповідача зазначив, що міська рада не заперечує проти використання позивачем [PERSON] свого права на приватизацію квартири, в якій він проживає, однак через формальну відсутність ордеру, надання якого є обов`язковим відповідно до п.18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом міністерства з питань ЖКГ України від 16.12.2009р. №396, орган приватизації не міг прийняти рішення про приватизацію. У поданій письмовій заяві від 10.02.2021р. представник відповідача вказав, що проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує та просить розглянути справу у їх відсутності. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши доводи сторони позивача, пояснення свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, з урахуванням визнання відповідачем позову, висловленого ним у письмовій заяві, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрований та проживає в однокімнатній квартирі загальною площею 23,7 кв.м, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира є не приватизована та відноситься до державного житлового фонду, а саме житлового фонду місцевої ради. Ордер про надання жилої площі видавався на бабу позивача - [PERSON] для законного її заселення у дану квартиру, остання була зареєстрована з 20.07.1959р. до дня її смерті за даною адресою. [PERSON] померла [INFO] . Згідно повідомлень Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області від 01.04.2021р. №01-16/70 та Львівського державного нотаріального архіву від 04.03.2021р. №607/01-30, спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилася. З часу смерті [PERSON] наймачем квартири за адресою: [ADDRESS] являється саме позивач [PERSON] . Спірна квартира протягом тривалого часу фактично перебуває в користуванні позивача [PERSON] , є його єдиним житлом, останній на законних підставах зареєстрований і постійно проживає у ній, незаконність його проживання у даній квартирі ніхто не оспорює, на спірну житлову площу ніхто не претендує, відповідачем не приймалося жодне рішення щодо відмови у визнанні позивача наймачем спірної квартири. Згідно довідки ТВБВ №10013/098 філії-Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» (ТВБВ №10013/098 м.Мостиська, вул.Будзиновського, 10 Львівської області) від 30.01.2020р. №12, [PERSON] , 1975р.н., проживав за адресою: [ADDRESS] ; приватизаційні депозитні рахунки для списання коштів на приватизацію житла не відкривалися, житлові чеки не погашалися. Позивач [PERSON] звертався до органу приватизації Мостиської міської ради Львівської області із заявою про приватизацію квартири, в якій проживає ( [ADDRESS] ), однак в задоволенні такої йому відмовлено у зв`язку з тим, що ним не подана копія ордеру, а подання копії такого є обов`язковим відповідно до п.18 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом міністерства з питань ЖКГ України від 16.12.2009р. №396. Проте, позивач [PERSON] не має змоги надати органу приватизації ордер у зв`язку з його відсутністю, ордер був втрачений при передачі документів з комунального господарства міської ради до міського комунального підприємства «Житловик», позивач використав всі можливі шляхи отримати копію необхідного ордеру на квартиру, якою він користується. Відповідачем, ані будь-яким іншими особами не заперечувався та не оскаржувався факт законності вселення, проживання та користування позивачем [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] . Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: довідками МКП «Житловик» від 28.01.2020р. №61, від 03.11.2020р. №768, від 19.10.2020р. №729; довідкою ТВБВ №10013/098 філії-Львівського обласного управління АТ «Ощадбанк» від 30.01.2020р. №12; копією відповіді Мостиської міської ради Львівської області щодо розгляду заяви про приватизацію квартири від 13.03.2020р. №02-20/Д-481; копією технічного паспорта на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; повідомленням з Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області від 01.04.2021р. №01-16/70; повідомленням з Львівського державного нотаріального архіву від 04.03.2021р. №607/01-30; копіями свідоцтва про народження та паспорта позивача [PERSON] ; копією свідоцтва про народження батька позивача [PERSON] ; копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; іншими матеріалами справи; поясненнями свідка [PERSON] , яка будучи безпосередньо допитаною в судовому засіданні пояснила, що вказана квартира надавалась (видавався ордер) її свекрусі [PERSON] , яка там проживала понад тридцять років та до дня смерті ( [INFO] ), після якої у вказаній квартирі проживає позивач [PERSON] . У статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших міжнародно-правових документах про права людини закріплено право на повагу до житла. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. За змістом ст.58 Житлового кодексу України ордер є єдиною підставою для вселення особи у жиле приміщення. Відповідно до п. п. 69, 70, 72 Постанови ради Міністрів Української PCP від 11.12.1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській PCP» ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Відповідно до ст.59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. З аналізу вказаних правових норм випливає, що ордер - це документ, що має тимчасову дію та є законною підставою вселення особи до житлового приміщення. Видача дублікату ордеру чинним законодавством не передбачена. Згідно з ч.3 ст.9 ЖК УРСР, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири, у якій він постійно проживає. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що право на приватизацію житла мають лише особи, які фактично проживають у зазначеному приміщенні. Як встановлено статтею 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Частиною першою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті з цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Відповідно до частин першої-другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Згідно із частиною десятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»; далі - Закон № 500-VI), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону № 500-VI, частина друга статті 2 Закону № 2482-XII). Виходячи зі змісту вищевказаних норм закону, двома обов`язковими умовами для виникнення у мешканців права на приватизацію комунальної квартири є - постійне проживання таких осіб у зазначеному житлі та їх особисте звернення до органів приватизації з порушеного питання. Отже, участь у приватизації житла мають право брати особи, які на законних підставах вселилися та проживають у житловому приміщенні, що підлягає приватизації. Як свідчать матеріали справи, позивач [PERSON] протягом тривалого часу проживає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , а тому набув право на отримання житла у приватну власність. Порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян визначений Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, який затверджено Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.01.2010 року за № 109/17404. Відповідно до п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, що затверджено Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396, визначено, що громадянином до органу приватизації подаються наступні документи: оформлена заява на приватизацію квартири, копія документа, що посвідчує особу, технічний паспорт на квартиру, довідка про склад сім`ї та займані приміщення, копія ордера про надання жилої площі, документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири. Відсутність чи наявність ордеру є лише однією із обставин, яка підлягає встановленню при вирішенні питання про приватизацію житла. Тому, вірним буде покласти на відповідача обов`язок вирішити питання про приватизацію без ордеру на житлове приміщення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, з урахуванням викладених обставин та приймаючи до уваги той факт, що позивач на законних підставах проживає та є зареєстрованим в спірній квартирі, а відсутність ордеру про надання житлової площі позбавляє його можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, суд приходить до переконання про необхідність визнання незаконною відмову органу приватизації Мостиської міської ради Львівської області в проведенні позивачем приватизації квартири [ADDRESS] з мотивів відсутності ордеру про надання жилої площі. Щодо пред`явлених позовних вимог в частині зобов`язання органу приватизації Мостиської міської ради Львівської області здійснити приватизацію квартири [ADDRESS] за позивачем [PERSON] без ордеру про надання жилої площі, то такі підлягають до задоволення частково - шляхом зобов`язання органу приватизації Мостиської міської ради Львівської області прийняти документи [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] та розглянути питання про приватизацію без ордеру про надання жилої площі.

Outcome: partial