Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, в обґрунтування позовних вимог вказував на те, що позивач в період часу з 16.11.1989 по 11.07.1994 працював на посаді водія автомобіля «БілАЗ» вантажопідйомністю 110 т та вище по вивезенню породи і руди із кар`єру гірничотранспортного цеху Тернівського рудоуправління Північного державного гірничо-збагачувального комбінату; з 11.07.1994 по 04.08.1997 працював на посаді водія автомобіля вантажопідйомністю 100т та вище по вивезенню руди із кар`єру гірничотранспортного цеху Тернівського рудоуправління ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»; з 04.08.1997 по 23.03.2000 працював на посаді водія автомобіля вантажопідйомністю 110т та вище на вивезенні породи і руди із кар`єру технологічної колони автомобілів №51 гірничотранспортного цеху ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат». Під час виконання покладених на нього трудових обов`язків на вказаних робочих місцях, позивач виконував роботи в умовах впливу на організм несприятливих факторів, таких як пил, шум, вібрація, вимушена поза з нахилом тулуба до 30°, підіймання вантажу до 40 кг. Вказав, що внаслідок тривалого впливу на організм позивача вказаних шкідливих і тяжкими умовам праці позивачем отримано хронічне професійне захворювання - хронічна рецидивуюча попереково-крижова полірадикулопатія з вираженим больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями третьої стадії. У зв`язку із заподіянням шкоди здоров`ю позивач 24.04.2000, вперше, пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, за результатами якого позивачу визначено втрату професійної працездатності в ступені 60% у зв`язку з наявністю професійного захворювання, визначено третю групу інвалідності, потребу в оздоровленні в профілакторії, в забезпеченні санаторно-курортним лікуванням. В подальшому позивач неодноразово в період з 2001 по 2015 роки проходив огляди експертних лікарських комісій, за результатами яких позивачу встановлювалась третя група інвалідності, визначалась потреба в проходженні лікування, встановлювався факт втрати професійної працездатності в ступені 40%, 50 %. За результатами останнього огляду МСЕК 11.06.2015 року позивачу визначено факт безстрокової втрати професійної працездатності в ступені 40% по полірадикулопатії, встановлено третю групу інвалідності безстроково, визначено потребу в безстроковому забезпеченні лікарськими засобами, виробами медичного призначення, санаторно-курортному лікуванні. Зазначає, що у зв`язку з отриманими професійними захворюваннями, позивачу спричинено моральну шкоду, яка полягає в тому, що у нього порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки. Позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, він постійно відчуває болі що посилюються в попереково-крижовому відділі хребта, та віддають в ноги, черне що в нього обмежена рухливість в попереку, обмежена рухливість в плечових, ліктьових та колінних суглобах, позивача не полишають судоми, оніміння та підвищена мерзлякуватість в кінцівках, всі ці негативні явища суттєво ускладнюють пересування позивача в просторі, що призводить до суттєвих незручностей у повсякденному житті. Тривалий процес лікування, позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічних професійних захворювань, позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Позивач, внаслідок отриманого хронічного професійного захворювання, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах позивача, моральну шкоду оцінює у 283 380 грн., яку просить стягнути з відповідача на користь позивача. Позивач та його представник - [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити (а.с. 87). Представник ПРАТ «ПІВНГЗК» скористалася своїм правом на надання відзиву на позовну заяву, у вказаному відзиві посилалася на те, що позивач працював на підприємстві відповідача на посаді водія автомобіля вантажопідйомністю 100т та вище по вивезенню руди із кар`єру гірничотранспортного цеху протягом 10 років 4 місяців. У 2000 році позивачу встановлено діагноз професійного захворювання «хронічна рецидивуюча попереково-крижова полірадикулопатія з вираженим больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями третьої стадії». За фактом виникнення профзахворювання у позивача проведено комісійне розслідування причин його виникнення, за результатами якого складено Акт ф. П-4 №7. 24.04.2000 позивач вперше пройшов огляд у ЛТЕК, під час якого йому був визначений ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60% та встановлена 3 група інвалідності. В подальшому, при наступних переоглядах, відсоток працездатності зменшився до 40% безстроково, група інвалідності не змінювався. Вважає, що норми матеріального права, які регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення, не встановлюють порядок відшкодування моральної шкоди, у задоволені позовних вимог просила відмовити (а.с. 79-82). Також, представник ПРАТ «ПІВНГЗК» - Доценко Т.Ю. в судове засідання не з`явилася, надала заяву в якій просила відкласти розгляд справи, у зв`язку з продовженням рішенням КМУ України на території дії карантину з метою запобігання поширенню короно вірусної хвороби до 31.10.2020 року (а.с. 88), однак суд не вважає вказану причину відкладення розгляду справи поважною. Крім того, вказане клопотання не містить підпису представника відповідача. В зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження за правилами глави 10 розділу ІІІ ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював в період часу з 16.11.1989 по 11.07.1994 на посаді водія автомобіля «БілАЗ» вантажопідйомністю 110 т та вище по вивезенню породи і руди із кар`єру гірничотранспортного цеху Тернівського рудоуправління Північного державного гірничо-збагачувального комбінату; з 11.07.1994. по 04.08.1997 - на посаді водія автомобіля вантажопідйомністю 100 т та вище по вивезенню руди із кар`єру гірничотранспортного цеху Тернівського рудоуправління ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»; з 04.08.1997 по 23.03.2000 - на посаді водія автомобіля вантажопідйомністю 110 т та вище на вивезенні породи і руди із кар`єру технологічної колони автомобілів №51 гірничотранспортного цеху ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується трудовою книжкою та не оспорюється сторонами (а.с.53-61). Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 7 від 23.03.2000 року (а.с. 18-19) проведено розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON] , та встановлено діагноз: «хронічна рецидивуюча попереково-крижова полірадикулопатія з вираженим больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями третьої стадії. Згідно п. п. 14,15 зазначеного акту причиною професійного захворювання позивача є - робота впродовж 10 років 4 місяців в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів: пилу, шуму, вібрації, вимушеної пози з нахилом тулуба до 30°, підіймання вантажу до 40 кг.; рівень вібрації: 120 ДБА при гранично допустимому рівні 107-1 12 ДБА; рівень пилу: 2,2мг/мЗ при граничнодопустимій концентрації - 2.0 мг/мЗ; рівень шуму: 82 ДВА при гранично допустимому рівні - 80 ДБА; маса вантажу до 40 кг на відстані до 5-й м. на висоту до 3-х м. 24.04.2000 року позивач вперше, пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією (надалі - ЛТЕК), за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 60% по полірадикулопатії та встановлено третю групу інвалідності, що підтверджується витягом з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серіїМСЕ-ДНА-01 №159898 (а.с. 10-11). 11.04.2001 року позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% по полірадикулопатії та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, що підтверджується витягом з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії МСЕ-ДНА-01 № 235085 (а.с. 10-11). 01.04.2002 року позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% по полірадикулопатії та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії МСЕ-ДНА-01 № 272974 (а.с. 10-11). 25.04.2003 року позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 50% по полірадикулопатії та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії МСЕ-ДНА-01 № 348061(а.с. 12-13). 06.04.2004 року, Позивач повторно пройшов огляд ЛТЕК, за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 50% по полірадикулопатії та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії МСЕ-ДНА-01 № 393017 (12-13). 11.04.2006 року, позивач повторно пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі - МСЕК) за результатами якого позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 50% по полірадикулопатії та встановлено ТРЕТЮ групу інвалідності, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії ДНА-02 № 08741. До аналогічного висновку експертна комісія прийшла за результатами проходження позивачем огляду 17.04.2008 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ДНА-02 № 025085 (а.с. 12-13). 15.04.2010 року, 08.05.2012 року позивач повторно проходив огляди МСЕК, за результатами яких позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% по полірадикулопатії та встановлено третю групу інвалідності (а.с. 14-15,16-17) . Також, 11.06.2015 року, позивач повторно пройшов огляд МСЕК, за результатами якого встановлено факт безстрокової втрати позивачем професійної працездатності в ступені 40% за полірадикулопатією та визначено йому третю групу інвалідності (а.с. 16-17). Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком ЛТЕК 2000 року, тобто мала місце до набрання чинності Цивільного кодексу України 01 січня 2004 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ст. 153 КЗпП України та ст. 17 Закону України «Про охорону праці» передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 173 Кодексу законів про працю України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Враховуючи зазначені положення законодавства, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні та безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За правилами ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Надаючи оцінку доводам сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Наведені вище докази свідчать, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання ним трудових обов`язків, спричиняє йому моральні й фізичні страждання, які полягають в суттєвому порушенні функцій організму обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, постійному перенесенні відчуття болю та незручностей у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, отримання лікування. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача у зв`язку із професійним захворюванням, яке призвело до втрати професійної працездатності 60% - за результатами первинного огляду експертною комісією та безстрокової втрати позивачем професійної працездатності в ступені 40 %, погіршенні функцій організму. Судом встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 40%. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, не має змоги вести звичайне життя, тому що постійно зазнає та терпить фізичний біль, в зв`язку з чим був позбавлений можливості вести активний спосіб життя, аж до теперішнього часу. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача у шкідливих умовах виробничого середовища, йому встановлено 40 % втрати працездатності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 100 000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переносить на теперішній час, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1000,00 грн.

Outcome: partial