Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Представник заявника звернувся до суду з вищеназваною заявою, у якій просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме, факт смерті [PERSON], [INFO], померлої в м. Донецьк [INFO] року. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що ця особа померла на території, яка є тимчасово окупованою. У судовому засіданні предстаник заявника, [PERSON] заяву підтримав. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення заяви. Заслухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. [PERSON], після початку збройної агресії Російської Федерації проти України і тимчасової окупації окремих районів Луганської та Донецької областей змушена була переїхати на тимчасове проживання до смт. Козелець Чернігівської області, де мешкає з 23 квітня 2015 року за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України. [INFO] року в м. Донецьку померла мати заявника - [PERSON]. Для здійснення поховання [PERSON] змушена була звернутися за оформленням необхідних документів до органів влади на тимчасово окупованій території в м. Донецьк. На підтвердження факту смерті [PERSON], представник заявника подав копію лікарського свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 23 лютого 2017 року, довідку про причину смерті № [NUMBER] від 23.02.2017 року, договір-замовлення на організацію та проведення поховання № 112 від 23 лютого 2017 року, акт прийому-передачі наданих послуг по договору-замовленню від 23 лютого 2017 року, видаткову накладну № БК-0000001 від 23 лютого 2017 року, квитанцію до прибуткового касового ордеру № 21 від 23 лютого 2017 року, копію свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 25 лютого 2017 року, актовий запис № 345. В той же час оформити належним чином факт смерті та отримати свідоцтво про смерть [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану на території України заявник не може, оскільки наявні у неї підтверджувальні документи видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, а тому ці документи є недійсними і не створюють правових наслідків відповідно до ч. 3 ст, 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що факт смерті [PERSON] підтверджується відомостями, зазначеними в копії лікарського свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 23 лютого 2017 року, довідці про причину смерті № [NUMBER] від 23.02.2017 року, договорі-замовлення на організацію та проведення поховання № 112 від 23 лютого 2017 року, акті прийому-передачі наданих послуг по договору-замовленню від 23 лютого 2017 року, видатковій накладній № БК-0000001 від 23 лютого 2017 року, квитанції до прибуткового касового ордеру № 21 від 23 лютого 2017 року, копії свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 25 лютого 2017 року, актовий запис № 345. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved