Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON], повноваження якої підтверджуються договором № 27-1/2018 від 02.07.2018 року та ордером серія ЧК № 68502 від 06.11.2018 року, звернулася до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з даним цивільним позовом у якому просить визнати за позивачем [PERSON] у порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO], право власності на житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] Позовні вимоги мотивовані тим, що він єдиний спадкоємець померлого [INFO] [PERSON], який був його батьком, після смерті якого залишилось спадкове майно, яке у тому числі складалося із житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] Під час підготовки документів для оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок. З цих підстав нотаріусом 04.10.2018 року відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, про що ним винесено відповідну постанову. Позивач та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи у засідання не з'явились, надавши до канцелярії суду заяву про підтримання позовних вимог з підстав зазначених у позові, просили їх задовольнити, а судовий збір сплачений позивачем про подачі позову з відповідача не стягувати. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи у підготовче засідання не з'явився. Водночас до початку розгляду справи по суті до суду надійшла заява відповідача про визнання позовних вимог та розгляд справи за відсутність його представника. Третя особа приватний нотаріус Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Черкаської області Грищенко С.Г., будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи у засідання не з'явилась, причини неявки не повідомила. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у судове засідання не з'явився. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення про задоволення позову, у в порядку, встановленому ст. 207 ЦПК України. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Всебічно і повно, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 04.06.1999 року Черепинською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Факт родинних відносин позивача з померлим [PERSON], що він є його рідним сином, тобто спадкоємцем першої черги, підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] [NUMBER] від 01.03.1972 року, відповідно до якого його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки виконавчого комітету Карашинської сільської ради від 07.09.2018 року № 293 відповідно до записів погосподарської книги за 2016-2020 роки№ 2 (особ. рах. № 0042) [PERSON] мав у користуванні один будинок за адресою: [ADDRESS] Відповідно до довідки виконавчого комітету Карашинської сільської ради від 07.09.2018 року № 316 будинок за адресою: [ADDRESS], знаходиться на неприватизованій земельній ділянці розміром 0,48 га, яка обліковується за [PERSON], який помер [INFO]. З технічного паспорту, виготовленого 15.08.2018 року, вбачається, що домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], складається з житлового будинку «А», ганку, сараю «Б», сараю «В», сараю «Г», погрібу «Д», колодязя «1». Інвентаризаційна вартість вказаного будинку складає 57 431 грн. Згідно висновку щодо відповідності забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації, державним будівельним нормам і правилам, санітарним і протипожежним вимогам складеному 11.09.2018 року судовим експертом [PERSON], житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розміщений за адресою: [ADDRESS] відповідає вимогам містобудівної документації, державним будівельним нормам і правилам, санітарним і протипожежним вимогам. Позивач прийняв спадщину [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Карашинської сільської ради № 315 від 07.09.2018 року. Приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Черкаської області Грищенко С.Г. після смерті [PERSON] заведено спадкову справу № 118/2018, реєстраційний номер у Спадковову реєсті № 62817718, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 52885317 від 07.08.2018 року та довідкою вказаного нотаріуса № 660/02-31 від 04.10.2018 року. Також вказано, що крім [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] до зазначеного нотаріуса ніхто не звертався. Вказаним нотаріусом 04.10.2018 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай), розміром 2,14 умовних кадастрових гектари, що входило до складу спадкового майна [PERSON] Водночас постановою від 04.10.2018 року приватним нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документу на нього. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР (далі - ЦК УРСР), Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколами до неї. Відповідно до змісту п.п. 1, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини, cтрок на прийняття якої закінчився до 01.01.2014 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім цього, відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01.01.2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. У разі відкриття спадщини у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до змісту ст.ст. 524-526 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з ст.ст. 527, 529 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 549 ЦК УPCP визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до змісту листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами мають оцінюватися у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Відповідно до вказаного, суд вважає, що право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані стороною позивача, а також те, що відповідачем визнано позовні вимоги, у суду відсутні сумніви про те, що померлому [PERSON] за життя належав житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS], який увійшов до складу його спадщини, а позивач є його сином, тобто спадкоємцем першої черги за законом, що свідчить про наявність підстав для визнання за ним права власності на вказаний житловий будинок у порядку спадкування за законом. Задовольняючи позовні вимоги суд також враховує, що таке визнання права власності за [PERSON] не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції сторони позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за ним, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved