Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив встановити, що відомості, викладені відповідачем [PERSON] в її заяві від 17.04.2013 року до УСБУ не відповідають дійсності, принижують його (позивача) честь, гідність та ділову репутацію, а також просив стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. На обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22.04.2014 року голова Кіровоградської обласної організації Української Спілки ветеранів Афганістану [PERSON] надав [PERSON] копію заяви [PERSON] від 17.04.2013 року, в якій вона просить начальника УСБУ в Кіровоградській області притягнути до кримінальної відповідальності [PERSON], який нібито шахрайськими діями протягом 16 років безпідставно отримує 100% пільгу, встановлену законодавством України для ветеранів інвалідів війни, так як не являється інвалідом війни та не має ІІ-ої групи інвалідності. Після цієї заяви позивач змушений був пройти принизливу процедуру медичного обстеження у різних медичних закладах, щоб керівництво УСБУ переконалось, що «Голова комісії в МСЕК по незрозумілим для [PERSON]М причинам» не надав [PERSON] посвідчення інваліда війни другої групи. В даному випадку відповідач прямо вказала на [PERSON], як на особу, яка вчинила злочин, передбачений ч.2 ст. 383 КК України і поширенням зазначеної інформації, яка не відповідає дійсності, тим самим принизила честь, гідність та ділову репутацію члена Кіровоградської обласної організації Української Спілки ветеранів Афганістану (воїнів-інтернаціоналістів), громадянина України [PERSON], завдавши йому моральну шкоду, яку позивач оцінив в розмірі 3 000 грн. 00 коп. Представник позивача [PERSON] [PERSON] під час судового розгляду справи в порядку ст.31 ЦПК України позовні вимоги уточнив, та збільшив розмір позовних вимог, та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив позов задовольнити, визнати відомості, які викладені [PERSON] в її заяві від 17 квітня 2013 року до начальника УСБУ в Кіровоградській області, начальника Ленінського РВ КМВ УМВС України в Кіровоградській області, такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON]; визнати такими, що не відповідають дійсності відомості, які заявлені [PERSON] у позовній заяві у 2005 році Ленінському районному суду м.Кіровограда про те, «що 03 жовтня 2004 року [PERSON] сильно її побив», які заявлені [PERSON] у позовній заяві від 21.08.2009 році Ленінському районному суду м.Кіровограда про те, «що 03 жовтня 2004 року [PERSON] було нанесено [PERSON] тілесні ушкодження», які заявлені [PERSON] у позовній заяві від 06.06.2013 року до Ленінського районного суду м.Кіровограда про те, «що 03.04.2004 року [PERSON] було нанесено [PERSON] С.М. тілесні ушкодження». Крім того, просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 100 000 грн. 00 коп. як відшкодування спричиненої [PERSON] моральної шкоди, при цьому посилався на обставини, зазначені в позові. Крім того, додатково зазначив, що зазначеною вище заявою від 17.04.2013 року до правоохоронних органів відповідач протиправно посягнула на честь [PERSON] як учасника бойових дій в ДРА, воїна інтернаціоналіста, інваліда війни ІІ-ої групи, нагородженого 17.03.1987 року медаллю «За відвагу», 04.11.1988 року медаллю «Воїну-інтернаціоналісту від вдячного афганського народу», 28.12.1988 року Грамотою Президії Верховної Ради СРСР. Окрім того, у військовому білеті [PERSON] зазначено про проходження ним військової служби в період з 27.10.1985 року по 05.05.1987 року, отримані поранення: «МВТ, Сотрясение головного мозга», підстава: довідка №41 від 05.08.1986 року, також те, що він має право на пільги, встановлені постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 17.04.1983 року. Також зазначив, що у позовній заяві, поданій [PERSON] у 2005 році до Ленінського районного суду м.Кіровограда про усунення перешкод в праві користування жилим приміщенням [PERSON] заявила, що 03.10.2004 року [PERSON] її сильно побив і на цій підставі 28.12.2005 року рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда було задоволено позов [PERSON], та після цього, на підставі зазначеного судового рішення задовольнялися всі подальші позови [PERSON] 21.08.2009 року [PERSON] подала до Ленінського районного суду м.Кіровограда позовну заяву про зміну договору житлового приміщення і заявила про те, що 03 жовтня 2004 року після сварки з вини [PERSON], внаслідок якої [PERSON] було нанесено тілесні ушкодження, вона вимушена була піти з дому, оскільки побоювалася за своє власне життя (і це зазначається в рішенні Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20 грудня 2011 року) і на цій підставі будо задоволено позов [PERSON] 06.06.2013 року [PERSON] подала до Ленінського районного суду м.Кіровограда позовну заяву про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення з посиланням на те, що 03.04.2004 року після чергової сварки, що сталась з вини відповідача, внаслідок якої їй нанесено тілесні ушкодження і вона змушена була піти з дому (і це зазначається в рішенні Ленінського районного суду м.Кіровограда від 04 листопада 2013 року). Разом з тим, згідно з довідками КЗ «Кіровоградське обласне бюро судово-медичної експертизи від 08.07.2013 року №1822 та від 09.08.2013 року №2200 згідно журналу реєстрації відділу судово-медичної експертизи потерпілих, обвинувачених та інших осіб КЗ «КОБСМЕ» [PERSON] в періоди з 03 жовтня 2004 року по 13 жовтня 2004 року та з 03 квітня 2004 року по 13 квітня 2004 року для судово-медичного обстеження на наявність тілесних ушкоджень, завданих нібито її чоловіком [PERSON] 03.10.2004 року та 03.04.2004 року не зверталася. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON], будучи присутньою в попередніх судових засіданнях 11.08.2015 року та 18.09.2015 року позов не визнала, вважаючи заявлені в позові позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, просила відмовити позивачу в задоволенні позову. На обґрунтування заперечень зазначала, що [PERSON], маючи гарантоване ст.40 Конституції України право звернення до державних (правоохоронних) органів, дійсно 17 квітня 2013 року звернулася з відповідною заявою до правоохоронних органів, а саме до УСБУ в Кіровоградській області та Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області з заявою, в якій просила компетентні органи перевірити правомірність отримання [PERSON] 100% пільги, встановленої законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, так як він не являється інвалідом війни та не має ІІ-ої групи інвалідності, і так як їй відомо, що у 1997 році [PERSON] отруївся лікеро-горілчаною продукцією та лікувався деякий час в лікарні. Крім того, зазначила, що їй як представнику відповідача є невідомим той факт, яким чином заява [PERSON] від 17.04.2013 року, яка була адресована правоохоронним органам УСБ України в Кіровоградській області та Ленінському ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області зявилася у позивача та його представника та по якій не проводилася будь-яка перевірка. Окрім того, зазначила, що позивачем не доведено розмір моральної шкоди. Заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи заперечення проти позову представника відповідача, дослідивши докази по справі в їх сукупності, дослідивши матеріали кримінального провадження №12013120250001392, відкритого 23.04.2013 року за ч.1 ст.190 КК України, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, не заперечувалося представником відповідача, що 17 квітня 2013 року [PERSON] звернулася з заявою на адресу начальника УСБУ в Кіровоградській області та начальника Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області, які зареєстровані секретаріатом УСБ України в Кіровоградській області за вх.№К-47 від 23 квітня 2013 року та Ленінським ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області за вх.№К-180 від 23 квітня 2013 року відповідно. В подальшому, а саме 24 квітня 2013 року за вих.№61/К-47/25 на підставі ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» УСБ України в Кіровоградській області направило зазначену заяву [PERSON] за належністю до УМВС України в Кіровоградській області (реєстрація відділом режимно-секретного та документального забезпечення УМВС України в Кіровоградській області №К-488 від 25 квітня 2013 року. Як вбачається із змісту зазначеної заяви [PERSON] від 17 квітня 2013 року, остання просила притягнути до кримінальної відповідальності [PERSON], [INFO], який шахрайськими діями протягом 16-ти років безпідставно отримує 100% пільгу, встановлену законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, оскільки не являється інвалідом війни та не має ІІ-ої групи інвалідності. В заяві також зазначено, що у 1997 році [PERSON] отруївся лікеро-горілчаною продукцією, з приводу чого лікувався в лікарні, після чого голова комісії МСЕК надав [PERSON] посвідчення інваліда війни другої групи. З огляду на викладене, в заяві [PERSON] просила розібратися та зясувати правомірність надання [PERSON] групи інваліда війни, так як після проходження строкової військової служби при звільненні в запас у 1987 році [PERSON] був абсолютно здоровим та до 1997 року з приводу серйозних проблем зі здоровям до лікарень не звертався. Представник позивача вважає, що викладена у заяві [PERSON] інформація є такою, що не відповідає дійсності, крім того, зазначеною заявою [PERSON] поширила відомості, які не відповідають дійсності, тим самим принизила честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] Відповідно до ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, що є спеціальними способами захисту особистого немайнового права. Згідно з розясненнями, викладеними у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України «По судову практику у справах про захист гідності т честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1 під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів та телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з ч.3 ст.277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Стаття 201 ЦК України відносить ділову репутацію до особистих немайнових благ, які охороняються цивільним законодавством поряд з життям, здоровям, іменем, честю, гідністю та іншими особистими немайновими благами. На законодавчому рівні закріплено право на недоторканність ділової репутації. Так, згідно з ст.94, ст.299 ЦК України юридична та фізична особа має право на недоторканність її ділової репутації. Аналізуючи зазначене вище, судовому захисту підлягає не сама недоторканна ділова репутація, а право на неї, тобто особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного права на недоторканність її ділової репутації, а не саме благо. Судом встановлено і дана обставина не оспорюється сторонами, що відповідач 17 квітня 2013 року зверталася з заявою до УСБ України в Кіровоградській області та Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області, в якій зазначила на можливе безпідставне отримання позивачем 100% пільги встановленої законодавством для ветеранів війни інвалідів війни та просила провести відповідну перевірку та притягнути останнього до відповідальності, застосувавши передбачені законом санкції. В свою чергу, судом відзначається, що відносини, які виникли у звязку з поданням відповідачем такої заяви, не є предметом регулювання цивільного законодавства, виходячи з наступного. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302 ЦК України). Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Крім того, відповідно до ст.1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, обєднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб, відповідно до їх функціональних обовязків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації соціально-економічних, політичних та інших прав і законних інтересів та скаргою на їх порушення. Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Не може застосовуватися ст.277 ЦК України у випадку, коли особа звертається до суду, іншого правоохоронного органу чи іншого державного органу, іншої організації, наділеної відповідно до закону владними повноваженнями про вирішення спору, поновлення прав чи захист законних інтересів, про неправомірні дії іншої особи чи поновлення законності, якщо цей орган чи організація наділені владними повноваженнями по поновленню законності у відповідних відношеннях чи застосування передбачених законом санкцій до правопорушника. Таке звернення до держави в особі суду, правоохоронного органу чи іншого державного органу, іншої організації, наділеної владними повноваженнями про вирішення спору, поновлення прав чи захист законних інтересів чи поновлення законності, не є поширенням відомостей в розумінні ст.277 ЦК України, така ж правова позиція викладена Конституційним Судом України в рішенні №8-рп/2003 від 10 квітня 2003 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу України (в редакції 1963 року) (справа про поширення відомостей), за якою звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами і не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоду інтересам посадової чи службової особи. Аналогічні розяснення містяться і в п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, за якими суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів (органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів) із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обовязок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Звернення із заявами, скаргами до компетентних органів із зазначених вище питань з метою захисту чи поновлення прав та законних інтересів, які заявник вважає порушеними дійсними чи уявними діями іншої особи у звязку з реалізацією особою повноважень, не є поширенням відомостей, що порочать честь, гідність та ділову репутацію особи в розумінні ст.ст.297, 299 ЦК України і в тому випадку, коли наведені в заяві відомості не підтвердилися або виявилися помилковими. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що звернення відповідача до відповідних органів влади, в даному випадку правоохоронних органів - УСБ України в Кіровоградській області та Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області з метою перевірки правомірності отримання [PERSON] 100% пільги, встановленої законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, не можуть розглядатися як поширення недостовірних відомостей, при цьому, судом не встановлено наявності у зверненні відповідача до правоохоронних органів завідомо неправдивих відомостей, а так само те, що фактично метою зазначених дій відповідача було приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, як не встановлено, що для звернення [PERSON] не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обовязок, і представником позивача всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України, не надано доказів того, що повідомлення відповідачем державним органам, які наділені повноваженнями по перевірці викладеної у заяві інформації, мало на меті приниження честі і гідності позивача, чи приниженні його ділової репутації. При цьому, судом не приймаються до уваги доводи представника позивача про те, що в квітні, 2014 року Голова Кіровоградської обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів) [PERSON] надав [PERSON] копію заяви [PERSON] від 17.04.2013 року, після якої (заяви) [PERSON] змушений був пройти принизливу процедуру медичного обстеження в різних медичних закладах, щоб керівництво УСБ України переконалося в правомірності отримання [PERSON] пільги, встановленої законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, з тих підстав, що представником позивача в порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано суду належних доказів на обгрунтування зазначених доводів. Крім того, відповідно до отриманої судом інформації з УСБ України в Кіровоградській області від 28 вересня 2015 року №61/2 4797 до Управління поштою надійшла заява [PERSON] від 17.04.2013 року про перевірку правомірності надання статусу інваліда війни 2-ої групи [PERSON], яка зареєстрована за №К-47 та відповідно до ст.7 Закону України «Про звернення громадян» заява за №61/К-47/25 24.04.2013 року надіслана за належністю до УМВС України в Кіровоградській області та прийняття рішення. Окрім того, повідомлено, що заява [PERSON] №К-47 на адресу Голови Кіровоградської обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів) [PERSON] не направлялася та копія не надавалася. В Управлінні відсутня інформація про виклик Голови Кіровоградської обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів) [PERSON] з приводу надання пояснень щодо заяви [PERSON] від 17.04.2013 року. Відповідно до інформації УМВС України в Кіровоградській області від 28.09.2015 року №5/3818 в Управлінні відсутні відомості щодо направлення на адресу Голови Кіровоградської обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів) [PERSON] копії заяви [PERSON] від 17.04.2013 року, а так само вручення останньому копії зазначеної заяви. Тим самим, зазначеною інформацією спростовуються доводи представника позивача про те, що його викликав до себе Голова Кіровоградської обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів) [PERSON] та надав відповідну заяву [PERSON] від 17.04.2013 року. Не приймається судом до уваги і довідка від 30 вересня 2015 року №09/86 Кіровоградської обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів), видана за підписом Голови [PERSON] на вимогу представника [PERSON] [PERSON], відповідно до якої в квітні місяці, 2014 року до Кіровоградської обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів) письмово звернулася [PERSON], колишня дружина воїна-афганця, інваліда війни ІІ-ої групи [PERSON] з проханням вплинути на її колишнього чоловіка, який перешкоджає їй користуватися квартирою, яка знаходиться [ADDRESS], надавши при цьому пакет документів, в яких містилися її звернення до різних інстанцій (СБУ, МВС, МСЕК), з тих підстав, що представником позивача не надано документального підтвердження такого письмового звернення [PERSON] та надання останньою заяви від 17.04.2013 року. Окрім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження №12013120250001392 23 квітня 2013 року, - 23 квітня 2013 року слідчим слідчого відділення Ленінського ВМ КМВ УМВС України в Кіровоградській області [PERSON] до ЄРДР було внесено відомості про те, що в 1997 році [PERSON], [INFO], безпідставно отримав інвалідність в МСЕК м.Кіровограда внаслідок чого в період з 1997 року і по теперішній час отримує 100% пільгу, з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.190 КК України та постановою про закриття кримінального провадження від 23 грудня 2013 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013120250001392 від 23 квітня 2013 року, розпочате за фактом безпідставного отримання пенсійної пільги закрито у звязку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 КК України, при цьому орган досудового розслідування прийшов до висновку про те, що в заяві [PERSON] відсутні ознаки та підстави вчинення кримінального правопорушення працівниками комісії МСЕК по наданню інвалідності [PERSON] При цьому, з досліджених під час судового розгляду матеріалів кримінального провадження судом відзначається, що досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні №12013120250001392 від 23 квітня 2013 року не проводилося, будь-які слідчі дії не виконувалися, заінтересовані особи не допитувалися та в них не відбиралися будь-які пояснення, не відбиралися пояснення у заявника [PERSON], не витребовувалася будь-яка інформація та документи, для перевірки фактів, викладених у зверненні, чим також спростовуються доводи представника позивача про проведення обєктивного досудового розслідування з відібранням у т.ч. пояснень у Голови Кіровоградської обласної організації Української спілки ветеранів Афганістану (воїнів інтернаціоналістів) [PERSON], позивача [PERSON] та виклику останніх до слідчого для надання пояснень з приводу звернення [PERSON] від 17.04.2013 року. Позивачем [PERSON] предявлено також вимоги про визнання такими, що не відповідають дійсності відомості, які заявлені [PERSON] у позовній заяві у 2005 році Ленінському районному суду м.Кіровограда про усунення перешкод в праві користування жилим приміщенням про те, «що 03 жовтня 2004 року [PERSON] сильно її побив», і на цій підставі 28.12.2005 року рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда було задоволено позов [PERSON]; які заявлені [PERSON] у позовній заяві від 21.08.2009 році Ленінському районному суду м.Кіровограда про зміну договору житлового приміщення про те, «що 03 жовтня 2004 року [PERSON] було нанесено [PERSON] тілесні ушкодження», і про це зазначається в рішенні Ленінського районного суду м.Кіровограда від 20 грудня 2011 року і на цій підставі будо задоволено позов [PERSON]; які заявлені [PERSON] у позовній заяві від 06.06.2013 року до Ленінського районного суду м.Кіровограда про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення про те, «що 03.04.2004 року [PERSON] було нанесено [PERSON] тілесні ушкодження» і про це зазначається в рішенні Ленінського районного суду м.Кіровограда від 04 листопада 2013 року, в задоволенні яких позивачу слід відмовити, виходячи з наступного. Зокрема, як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.17 Постанови «Про практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою предявленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалася судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Крім того, відповідно до ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України про обовязковість судових рішень, судові рішення, які набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. З огляду на викладене вище, та приймаючи до уваги, що відомості, які були заявлені [PERSON] у позовній заяві у 2005 році Ленінському районному суду м.Кіровограда про те, «що 03 жовтня 2004 року [PERSON] сильно її побив», які заявлені [PERSON] у позовній заяві від 21.08.2009 році Ленінському районному суду м.Кіровограда про те, «що 03 жовтня 2004 року [PERSON] було нанесено [PERSON] тілесні ушкодження», які заявлені [PERSON] у позовній заяві від 06.06.2013 року до Ленінського районного суду м.Кіровограда про те, «що 03.04.2004 року [PERSON] було нанесено [PERSON] тілесні ушкодження» були визначені серед підстав предявлених позовів і стосувалися його предмета, були доказом у справах, в яких приймали участь [PERSON] та [PERSON], що не заперечувалося представником позивача, за якими Ленінським районним судом м.Кіровограда 28.12.2005 року, 20.12.2011 року та 04.11.2013 року було ухвалено відповідні судові рішення, які набрали законної сили, при цьому були предметом апеляційного та іншого перегляду (в т.ч. і за нововиявленим обставинами) в порядку, встановленому процесуальним законом, у звязку з чим відомості, зазначені в позовних заявах [PERSON], не можуть бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації позивача. Відповідно до ст.280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу чи ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. У зв'язку з недоведеністю позивачем порушення його особистих немайнових прав на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації, факту поширення недостовірної інформації щодо нього відповідачем, а також приймаючи до уваги, що позивачем в порядку ст.10, 60 ЦПК України не представлено належних доказів про заподіяння йому моральної шкоди відповідачем, яка виразилася у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, або ж при настанні інших негативних наслідків, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, яка була визначена позивачем в розмірі 100 000 грн. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст.19, 34 Конституції України, ст.ст.15, 16, 277 ЦК України,

Outcome: dismissed