Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON], діючи в інтересах [PERSON], звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним. В своїй заяві посилався на те, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10.09.2012 р., [PERSON] отримав кредит у розмірі 12572,34 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік від суми залишку заборгованості за кредитом. Угодою встановлено, що Генеральна угода разом із Умовами та Правилами, Тарифами складають між банком та клієнтом Кредитний договір. Вважає вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки позивач не підписував жодних документів про отримання кредиту, укладення кредитного договору не відповідає внутрішній волі позивача, а також виходячи з положень частин 1, 3 ст. 626 ЦК України. Договір є правовою формою (засобом) узгодження волі двох чи декількох сторін, спрямованої на досягнення певного правового результату. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Стверджує, що позивач не підписував Генеральної угоди, яка з Умовами та Правилами становить Кредитний договір, і ця обставина, на думку представника позивача, встановлена висновком судової почеркознавчої експертизи, проведеної на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18.12.2015 р. Підпис в оригіналі Умов та Правил, вчинений не [PERSON], а іншою особою навмисно зміненим почерком, тобто є підробленим. Стверджує, що Генеральну угоду разом із Умовами та Правилами, Тарифами, що складають між банком та клієнтом Кредитний договір, Позивач не підписував, а тому не брав на себе зобов'язань боржника, що випливають з кредитного договору. Отже, вільного волевиявлення у [PERSON] на укладення даного правочину не було, за відсутності такої умови договір визнається недійсним. При цьому, представник позивача посилався на норми ст.ст. 215 ч.1, 236 ЦК України, а також п.п. 6, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір, укладений у формі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10.09.2012 р., між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON]. Стягнути із Відповідача на користь Позивача суму судового збору, сплаченого під час подання позовної заяви та витрати, пов'язані із розглядом справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, представник пояснив, що його довіритель не заперечує факт свого перебування 10.09.2012 р. в приміщенні Банку і отримання кредитної картки, з якою він зображений на фотознімку, але заперечує сам факт підписання договору реструктуризації. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача не визнала і просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на представлені нею письмові докази, які підтверджують, що позивач з власної волі уклав оспорюваний договір в приміщенні Банку та частково виконував взяті на себе за цим договором зобовязання. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не обґрунтований і в його задоволенні необхідно відмовити з наведених нижче підстав. Судом встановлено, що 10.09.2012 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, укладено Генеральну про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від № SAMDN52000067856003, згідно якої позивачу було відкрито картковий рахунок та надано терміновий кредит в сумі 12572,34 грн. на споживчі цілі з кінцевим терміном погашення 31.03.2013 р. (а.с. 6-7, 8-22). В п. 2.1. розділу 2. «Приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт», сторони домовилися, що Банк надає Позичальнику строковий кредит в сумі 12572,34 грн. на строк 6 місяців з 10.09.2012 р. по 31.03.2013 р., шляхом встановлення кредитного ліміту на картку на споживчі цілі. Пунктом 2.3. визначено, що для надання послуг, Банк видає Позичальнику платіжну карту згідно п. 2.1. Генеральної угоди. П. 2.7. Датою укладення кредитного договору є дата підписання даної Генеральної угоди. Згідно представлених фотознімків з електронної бази Клієнтів ПриватБанку (фото клиента с продуктом/картой), створених 10.09.2012 р. о 15.01.41 год. вбачається, як [PERSON] добровільно, без буд-яких ознак примусу з боку сторонніх осіб тримає в руці кредитну картку 4405885008420223, яка видана Клієнту у звязку з відкриттям нового карткового рахунку, оговореного оспорюваним договором реструктуризації і підтверджується наведеним нижче роздруківкою руху коштів, згідно якої ліміт саме за цією кредитною карткою становив 12572,34 грн. (а.с.78-78, 88). Як вбачається з роздруківки руху коштів (а.с. 80-82) по створеному 10.09.2012 р. картковому рахунку 4405885008420223, відкритому на виконання договору реструктуризації SAMDN52000067856003 з лімітом 12572,34 грн., на виконання умов договору реструктуризації, [PERSON] двічі погашав заборгованість за кредитними зобовязаннями: - 31.10.2012 р. в сумі 1400 грн. - 12.09.2013 р. в сумі 1000 грн. Внесення [PERSON] зазначених грошових сум в рахунок погашення боргу по договору реструктуризації свідчить про те, що позивач був обізнаний про його існування, що можливо лише в разі особистого підписання оспорюваного правочину за власним бажанням. З руху коштів по картковому рахунку позивача також вбачається, що Банком були виконані в повному обсязі взяті на себе за договором зобовязання і перераховані грошові кошти в сумі 12572,34 грн., спрямовані на реструктуризацію заборгованості, тобто повністю виконані вимоги ст. 1054 ЦК України, згідно якої банк (кредитодавець) надав грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором. Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи Чернівецького НДЕКЦ №32-к від 03.03.2016 р., експертом встановлено наступне: - Відповісти на питання «Чи належить підпис, поставлений на генеральній угоді про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту від 10.09.2012 року, викладені російською мовою, відповідачу [PERSON]?» - не виявилося можливим в зв'язку із тим, що в досліджуваному підписі встановлені співпадаючі та розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої для позитивного або негативного висновку (а.с. 23-34, 65-76). На переконання суду, висновок судового експерта не виключає можливості підписання оспорюваного правочину саме [PERSON], а сукупність представлених Банком письмових доказів беззаперечно доводять факт вільного волевиявлення, яке відповідало внутрішній волі позивача (п.3 ч.1 ст. 203 ЦК України) та підписання договору саме [PERSON], і невизнання позивачем цієї обставини, суд розцінює як намагання ухилитися від виконання боргових зобовязань, які виникли на підставі оспорюваної угоди. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснено, що «… не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача Статтею 203 ЦК України визначено, що «1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. … 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. … 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним». Відповідно до ст. 204 ЦК України, «Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним». У відповідності до вимог ст. 205 ЦК України, яка регламентує форму правочину та способи волевиявлення, «1. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом». Статтею 207 ЦК України визначено вимоги до письмової форми правочину, згідно яких «2. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою». Згідно вимог ст. 215 ЦК України, «1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)». Відповідно до ст. 1054 ЦК України, «1. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 2. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. 3. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом». У відповідності до ст. 1057 ЦК України, «1. Договором, виконання якого пов'язане з переданням у власність другій стороні грошових коштів або речей, які визначаються родовими ознаками, може передбачатися надання кредиту як авансу, попередньої оплати, відстрочення або розстрочення оплати товарів, робіт або послуг (комерційний кредит), якщо інше не встановлено законом. 2. До комерційного кредиту застосовуються положення статей 1054-1056 цього Кодексу, якщо інше не встановлено положеннями про договір, з якого виникло відповідне зобов'язання, і не суперечить суті такого зобов'язання». Згідно ст. 218 ЦК України, «Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків». Тобто, представником відповідача представлені беззаперечні письмові докази у вигляді фотознімків із зображенням позивача, який знаходячись у службовому приміщенні ПриватБанку, тримає в руках щойно видану йому о 15.01 год. 10.09.2012 р. кредитну картку 4405 8850 0842 0223 по новому картковому рахунку, відкритому на виконання договору реструктуризації з лімітом 12572,34 грн., і саме цією кредитною карткою, на виконання умов ним же оспорюваного договору реструктуризації SAMDN52000067856003, позивач [PERSON] двічі: - 31.10.2012 р. в сумі 1400 грн. та 12.09.2013 р. в сумі 1000 грн. погашав заборгованість за кредитними зобовязаннями. Суд вважає наведені докази належними і допустимими, в розумінні вимог ст. 218 ЦК України. При цьому, висновок почеркознавчої експертизи, на який посилається позивач, не спростовує факт підписання позивачем оспорюваного договору, а лише вказує на відсутність технічної можливості надати однозначний висновок, тому експерт не може ні стверджувати ні заперечити належність підпису позивачу, тоді як наведені представником докази не викликають сумніву в укладенні і підписанні осопорюваного договору саме [PERSON], на що вказують і його активні дії, спрямовані на виконання взятих на себе за договором реструктуризації зобовязання. Згідно ст. 59 ЦПК України, «2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування». У відповідності до ст. 60 ЦПК України, «1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. … 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». З огляду на викладене, суд дійшов переконання, що оспорюваний позивачем договір № SAMDN52000067856003 від 10.09.2012 р. вчинений у формі, встановленій законом. За своїм змістом не суперечать Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. В результаті укладення договору настали реальні правові наслідки. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Висновок суду ґрунтується на усних поясненнях сторін та всіх наявних в справі письмових матеріалах в сукупності, які були досліджені в судовому засіданні, і яким дана правова оцінка. Таким чином, суд вважає за необхідне в задоволенні позову [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, укладеного у формі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10.09.2012 р., між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], відмовити за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed