Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що КБ «Приватбанк» уклав із відповідачем кредитний договір 30 липня 2007 року № DODWAE0000119S, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 32635,69 доларів США до 30 липня 2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в порядку встановленому кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця, яким також передбачено порядок погашення кредиту, відсотків, комісії та відповідальність за порушення умов кредитування. Однак відповідач не виконав своїх зобовязань, на підставі чого заборгував банку станом на 10 лютого 2016 року 118312,70 доларів США. На підставі переліченого заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 115612,70 доларів США представник позивача просив суд стягнути з відповідача разом із судовими витратами на користь банку. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судове засідання не зявилась, надавши суду заяву з проханням розгляд справи провести у її відсутність, задовольнивши заявлені вимоги банку в повному обсязі та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився за невідомих суду причин повторно, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов ПАТ «КБ «Приватбанк» таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. На підставі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Факт укладення кредитного договору 30 липня 2007 року між сторонами по справі підтверджується копією кредитного договору, за яким КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит у сумі 32635,69 доларів США у вигляді відновлюваної кредитної лінії на придбання автомобіля «Тойота» зі сплатою щомісячно відсотків за користування кредитом в розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості та зі сплатою щомісячної винагороди банку в розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту зі строком повернення кредиту до 30 липня 2012 року. При цьому позичальник зобовязався проводити повернення кредиту, відсотків та інших платежів щомісячною оплатою в розмірі 509,95 доларів США. Натомість при порушенні позичальником зобовязань за кредитним договором він повинен сплатити банку підвищенні відсотки в розмірі 2,09 % на місяць на суму непогашеної у строк заборгованості за кредитом. В рахунок забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором виступав автомобіль «Тойота». При цьому при порушенні позичальником зобовязань за кредитним договором він повинен сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення (п. 4.1) (а. с. 8-10). Зміна назви юридичної особи КБ «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи та статутом ПАТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 14, 15). Відповідно до ст. 599 ЦК України, за якими зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, та з урахуванням умов договору від 30 липня 2007 року, суд дійшов висновку, що угода між сторонами про надання споживчого кредиту є діючою, тому повинна виконуватись згідно законодавства України та умов укладеного кредитного договору. З довідки-розрахунку заборгованості станом на 10 лютого 2016 року вбачається, що за кредитним договором від 30 липня 2007 року заборгованість [PERSON] перед банком складає 115612,70 доларів США, з яких борг по кредиту 19432,12 доларів США, борг за відсотками 20166,99 доларів США, борг з комісії 1497,12 доларів США, борг з пені 74516,47 доларів США (а. с. 4-6). Факт наявності заборгованості у позичальника у вказаному в розрахунку розмірі підтверджується умовами договору кредитування від 30 липня 2007 року, за яким передбачено порядок повернення наданого кредиту, сплати відсотків, комісії та неустойки за порушення його умов. При цьому на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 31 березня 2011 року, яке набуло чинності, в рахунок стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 30 липня 2007 року № DODWAE0000119s було звернуто стягнення на предмет застави: легковий автомобіль TOYOTA LANDCRUISER, 1997 року випуску, синього кольору, № кузову JT111TJ8207400005, двигун № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії АНС № 074498, виданого РЕВ 4-го МРВ м. Маріуполя УДАІ ГУМВС України в Донецькій області (а. с. 26-27). Однак за даними Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ в Донецькій області від 8 квітня 2016 року вбачається, що виконавчий лист на підставі рішення суду від 31 березня 2011 року про звернення стягнення на предмет застави за кредитним договором № DODWAE0000119s від 30 липня 2007 року на виконання до виконавчої служби не надходив (а. с. 46). При цьому суд зазначає, що за п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. До того ж за п. 17 вказаної Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року вбачається, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має зясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Таким чином суд дійшов висновку, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет застави за кредитним договором від 30 липня 2007 року не є свідченням відсутності права банку звернутись до суду із вимогою про стягнення кредитної заборгованості за цим договором, оскільки суд встановив, що рішення суду від 31 березня 2011 року про звернення стягнення на предмет застави не було виконане та на виконанні у виконавчій службі не перебуває. На підставі цього суд вважає, що сума заборгованості, яка утворилась за порушення виконання зобовязання за кредитним договором від 30 липня 2007 року, є невиконаним зобовязанням відповідача перед банком. Суд однак зазначає, що за ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором (понад 50% вартості продукції). За наданим банком розрахунком сума непогашеної компенсації (неустойки) позичальником за кредитним договором від 30 липня 2007 року становить суму нарахованої пені в розмірі 74516,47 доларів США. Суд при цьому зазначає, що оскільки відповідно до умов кредитного договору від 30 липня 2011 року банк надав позичальнику споживчий кредит в сумі 32635,69 доларів США на придбання автомобіля, то 50% вартості наданих КБ «Приватбанк» позичальнику послуг за цим кредитним договором становить відповідно 16317,85 доларів США (32635,69 / 2 = 16317,85). Виходячи зі змісту ст. ст. 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що за кредитним договором від 30 липня 2007 року нарахована банком сума компенсації в розмірі 74516,47 доларів США, є непропорційно великою за невиконання позичальником зобов'язань за вказаним договором, оскільки перевищує 50% вартості наданих банком послуг. Суд при цьому зазначає, що загальна заборгованість позичальника перед банком за кредитом, за відсотками та за комісією складає 41096,23 доларів США (19432,12 + 20166,99 + 1497,12 = 41096,23). Згідно із ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 3 вересня 2014 року по справі № 6-100 цс 14, вбачається, що ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України, щодо загальних засад цивільного законодавства, та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. З огляду на перелічене суд дійшов висновку, що для дотримання принципу добросовісності, недопущення істотності дисбалансу прав позичальника порівняно із правами банку за кредитним договором від 30 липня 2007 року, а також оскільки розмір неустойки позичальника перед банком значно перевищує розмір збитків банку, то відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 551 ЦК України необхідним є зменшення розміру компенсації банку за порушення позичальником зобов'язань шляхом зменшення розміру встановленої судом неустойки та приведення її у співвідношення до 50% вартості наданих банком позичальнику послуг, тобто до розміру 16317,85 доларів США, що буде відповідати інтересам споживача та не порушуватиме його прав. Таким чином суд встановив, що [PERSON] заборгував ПАТ «КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 30 липня 2007 року загалом 57414,08 доларів США (41096,23 + 16317,85 = 57414,08), тому вказана сума боргу повинна бути стягнута на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Згідно копій платіжного доручення представниками банку було сплачено судовий збір при поданні вказаного позову до суду загалом на суму 44986,95 грн., на підставі чого на користь банку з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених вимог банку в сумі 22340,84 грн. (57414,08 / 115612,70 х 44986,95 = 22340,84).

Outcome: partial