Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Представник КП «Черкасиводоканал» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на користь КП «Черкасиводоканал» заборгованість з оплати послуг водопостачання та водовідведення до житла за адресою: [ADDRESS], в розмірі 5225,07грн, збільшену на суму інфляційних нарахувань 175,92грн, та трьох відсотків річних 2116,14грн, що разом складає 7517,13грн. В подальшому під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з відповідачів заборгованість в розмірі 5225,07грн, збільшену на суму інфляційних нарахувань 175,92грн, та трьох відсотків річних 549,38грн, що разом складає 5950,37грн Відповідач [PERSON] надав суду заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначив, що вартість послуг водопостачання та водовідведення розрахована позивачем неправомірно, оскільки здійснена формально відповідно до кількості зареєстрованих у помешканні осіб (4 особи) без врахування фактичної кількості мешканців (3 особи) та реального фактичного обсягу спожитих послуг. Наполягав на необхідності застосування до позовних вимог строку позовної давності, оскільки заборгованість розрахована поза межами такого строку. Також зазначив, що сплату надаваних позивачем послуг здійснював щомісячно в розмірі, який розраховував за соціальними нормами споживання води і відповідно до фактично проживаючих у житлі осіб (3 особи). Отже вважає, що відповідачі не мають ніякої заборгованості перед позивачем, а тому позов не підлягає до задоволення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, підтримала позов та просила його задовольнити. [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, викладених у запереченнях. Просив відмовити у позові в повному обсязі. Інші відповідачі в судове засідання не зявилися і про причину неявки не повідомили. Представник третьої особи [PERSON], яка діє на підставі довіреності, пояснила суду, що на теперішній час відповідачам відмовлено у призначенні субсидії з оплати комунальних послуг, оскільки в них наявна заборгованість, яка є простроченою понад два місяці. Зазначила, що на теперішній час в квартирі фактично проживає три особи, що перевірялось відповідною комісією Департаменту соціальної політики Черкаської міської ради. Спір між сторонами просила вирішити відповідно до закону. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані суду докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Відповідачі проживають за адресою: [INFO]. Зазначене житло відноситься до державного житлового фонду. Основним квартиронаймачем є [PERSON], а інші відповідачі є членами його сім'ї. Профілюючим видом діяльності КП «Черкасиводоканал» є надання населенню послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, експлуатація водопровідних і каналізаційних мереж та споруд. В зону обслуговування входить м. Черкаси та інші прилеглі район. Тож позивач надає послуги з водопостачання та водовідведення до житлового приміщення за адресою: [ADDRESS], - у зв'язку з чим відкритий особовий рахунок №11122010. Договір про надання житлово-комунальних послуг у письмовій формі між сторонами не укладався. В квартирі відповідачів відсутній засіб обліку холодної та гарячої води у зв'язку з чим позивач здійснював нарахування вартості послуг з водопостачання та водовідведення за встановленими нормами. В період часу до березня 2015р. нарахування здійснювались на пятьох мешканців, а в подальшому і по теперішній час на чотирьох. Перерахунок був здійснений у звязку з постановленням судом рішення від 06.11.2014р. про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням /а.с.84/, внаслідок чого з 17.11.2014р. (дата набрання рішенням суду законної сили) здійснено перерахунок вартості послуг водопостачання та водовідведення. Протягом усього часу вартість надаваних позивачем послуг обчислювалась виходячи з кількості зареєстрованих в помешканні осіб. Спір між сторонами щодо порядку нарахування вартості надаваних позивачем послуг існує протягом тривалого часу, оскільки відповідачі не погоджуються з таким порядком. Рішенням суду від 05.12.2011р. було відмовлено у позові КП «Черкасиводоканал» до відповідачів про стягнення заборгованості з оплати послуг водопостачання та водовідведення щодо заборгованості, яка обрахована станом на 01.11.2009р. в сумі 2374,26грн у звязку із спливом строків давності /а.с.81/. Натомість позивачем не списано даної суми з особового рахунку №11122010. 13.08.2012р. судом винесений судовий наказ, яким стягнуто з відповідачів на користь КП «Черкасиводоканал» вартість оплати надаваних послуг в розмірі 1215,92грн. В подальшому зазначений судовий наказ було скасовано судом 24.04.2013р. /а.с.98/, але внаслідок предявлення його до виконання в порядку примусового виконання судових рішень державним виконавцем було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] суму коштів в розмірі 1192,24грн, що підтверджується відомостями з УПФУ в м. Черкаси /а.с.94, 96/. До того ж, не знаючи про примусове виконання такого судового наказу [PERSON] добровільно сплатив на погашення заборгованості з оплати послуг позивача 1053,55грн /а.с.104/. У звязку з тим, що судовий наказ від 13.08.2012р. було скасовано, а сплачені на його виконання грошові кошти відповідачам не повернуті, то відповідачі в подальшому здійснювали оплату послуг позивача в меншому розмірі, щоб компенсувати здійснені ними зайві платежі. 17.03.2017р. судом був винесений судовий наказ №711/1623/17, яким з відповідачів стягнуто на користь КП «Черкасиводоканал» заборгованість з оплати послуг водопостачання та водовідведення в розмірі 4055,78грн, але даний судовий наказ був скасований судом відповідною ухвалою від 05.04.2017р. за заявою [PERSON] /а.с.6/. Згідно наданої позивачем оборотної відомості за особовим рахунком №11122010 (а.с.4, 77-78) внаслідок обрахування руху коштів по особовому рахунку станом на 01.07.2017р. наявна заборгованість з оплати послуг водопостачання в сумі 2180,97грн та водовідведення на суму 3044,10грн, що разом складає 5225,07грн. Відповідачі здійснювали оплату надаваних їм позивачем послуг в меншому розмірі, ніж їм щомісячно нараховувалось, внаслідок чого по особовому рахунку постійно була заборгованість, а тому позивач вимагає стягнути з них окрім основної вартості послуг суму інфляційних нарахувань та три відсотки річних на прострочену суму за період з за період з червня 2012р. по червень 2017р., що відповідно складає 175,92грн /а.с.5/ та 549,38грн /а.с.79-80/. За таких обставин позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існують правовідносини з надання житлово-комунальних послуг, які регулюються нормами Житлового кодексу України, Закону України від 10.01.2002р. №2918-III «Про питну воду та питне водопостачання», Закону України від 24.06.2004р. №1875-IV «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. №630 (далі Постанова №630). Згідно ч.1 ст.16 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Статтею 19 цього Закону передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до п.8 Правил, послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з постачання холодної води і водовідведення. Зі змісту вищенаведених нормативно-правових актів вбачається, що відносини з надання комунальних послуг з постачання холодної води мають ґрунтуватись на підставі письмового договору. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.218 Цивільного кодексу України (далі ЦК) недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Надання позивачем послуг з водопостачання та водовідведення до житлового приміщення відповідачів не заперечується сторонами, а тому суд вважає доведеним наявність між сторонами фактичних правовідносин з надання житлово-комунальних послуг, у звязку з чим зобовязання, що виникають з цих правовідносин, мають виконуватись належним чином. Згідно п.5 ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п.17, 21 Правил послуги з водопостачання та водовідведення плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства. Відповідно до ст.67 Житлового кодексу України (далі ЖК) плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Частиною 2 статті 32 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно ст.68 ЖК наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Обовязок споживача послуг централізованого водопостачання та водовідведення своєчасно вносити плату за отримання таких послуг закріплений також у ст.22 ЗУ «Про питну воду та питне водопостачання» та ч.3 ст.20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до п.18 Правил розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Судом встановлено, що відповідачі не мають квартирного засобу обліку використання води, а тому нарахування плати за надані послуги здійснювалось позивачем згідно встановлених тарифів споживання води, які визначались рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 25.12.2008р. №1982 «Про затвердження тарифів на послуги з водопостачання та водовідведення КП «Черкасиводоканал», постановами Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення КП «Черкасиводоканал» від 30.09.2011р. №171, від 10.02.2012р. №74, від 13.09.2013р. №167, від 31.01.2014р. №87, від 30.05.2014р. №637, від 26.03.2015р. №873, від 12.11.2015р. №2763. Нормативи споживання послуг водопостачання та водовідведення затверджені рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 26.10.2010р. №1799. Наданий позивачем розрахунок вартості нарахованих послуг відповідає встановленим нормативам водоспоживання та затвердженим тарифам. В цьому контексті доводи [PERSON] щодо невідповідності таких нормативів соціальним нормам є необґрунтованими, оскільки соціальна норма визначає мінімальний норматив необхідний для забезпечення мінімальних потреб людини і не враховує індивідуалізованих особливостей таких потреб, які залежать від територіального місцезнаходження, особливостей соціально-економічних відносин певних груп населення, розвитку інфраструктури та інших факторів. Саме тому законом передбачений порядок затвердження таких нормативів рішеннями органів місцевого самоврядування з урахуванням певних особливостей властивих для конкретно визначеної соціальної групи в межах конкретної території. Натомість закон визначає пріоритет регулювання відносин із споживання та оплати житлово-комунальних послуг на підставі показників спеціальних засобів обліку. Отже відповідачі не позбавлені можливості встановити такий засіб обліку води, якщо вважають, що оплата таких послуг за нормативами та тарифами встановленими у визначеному законом порядку вочевидь не відповідають фактично спожитих ними послуг. Доводи [PERSON] щодо ухилення позивача від встановлення відповідного квартирного засобу обліку водопостачання є також необґрунтованими, оскільки між сторонами не укладено ніякого договору з врегулювання зазначеного питання, що потребує волевиявлення не тільки постачальника житлово-комунальних послуг, але і споживача. До того ж законом не врегульовано питання обовязку позивача встановлення квартирного засобу обліку води за свій рахунок, а отже ці питання регулюються виключно на договірних засадах (ст.19 Закону №1875). За таких обставин правомірними є дії позивача щодо нарахування вартості надаваних відповідачам послуг на підставі нормативів та тарифів. Щодо нарахування вартості надаваних позивачем послуг в залежності від кількості мешканців на підставі відомостей про кількість зареєстрованих осіб в помешканні, то суд зауважує наступне. Відповідно до положень ст.ст.29, 310 ЦК фізична особа вільна у виборі місця свого проживання, проте зареєстроване у встановленому законом порядку її місце проживання є пріоритетним і вважається основним (ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Споживання житлово-комунальних послуг нерозривно повязано із правом користування житловим приміщенням. Враховуючи, що [PERSON] має право користування житловим приміщенням державного житлового фонду, то у відносинах з питань постачання житлово-комунальних послуг він вважається таким, що споживає послуги саме за адресою свого основного місця проживання, доки не доведено іншого. Беручи до уваги, що відповідачі не повідомляли позивача про фактичну відсутність [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання, а також те що як повідомив [PERSON] він, як наймач житлового приміщення, заперечує той факт, що [PERSON] втратив право користування житлом, то здійснення нарахування послуг з водопостачання та водовідведення на таку особу є правомірним. До того ж доводи відповідача щодо фактичної відсутності [PERSON] протягом 11 років за місцем реєстрації спростовуються тими обставинами, що з жовтня 2015р. [PERSON] оформлюючи субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг підтверджував необхідність надання субсидії на кількість осіб, які фактично проживають і до складу таких осіб включено й [PERSON], що підтверджується відповідним рішенням комісії виконкому Черкаської міської ради від 23.11.2015р. /а.с.67/. Не спростовують правильності нарахувань вартості надаваних позивачем послуг відповідно до кількості зареєстрованих осіб і доводи відповідача щодо того, що [PERSON] також тимчасово був відсутній в помешканні, оскільки тимчасова відсутність мешканця не звільняє його від обовязку сплати житлово-комунальних послуг. Доводи [PERSON] про те, що він належним чином повідомляв позивача про відсутність його сина [PERSON] не підтверджені ніякими доказами. До того ж саме повідомлення про відсутність певної особи не створює для постачальника житлово-комунальних послуг обовязку не нараховувати вартість таких послуг, оскільки таке повідомлення має підтверджуватись належними доказами, що підтверджують факт непроживання особи. Отже, враховуючи що відповідачі не звертались до позивача з належним повідомленням про фактичну відсутність в певні періоди [PERSON] та [PERSON], не подавали відповідних доказів, які підтверджують фактичне непроживання таких осіб, а обовязок із сплати послуг позивача виникає щомісячно, то дії позивача із нарахування вартості послуг водопостачання та водовідведення на підставі відомостей про фактичну кількість зареєстрованих в помешканні осіб є правомірними. Необґрунтованими є доводи відповідача і щодо протиправності дій позивача із несписання заборгованості по оплаті послуг в частині боргу, що виник до 01.11.2009р. в сумі 2374,26грн, тобто в тій частині по якій судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні вимог КП «Черкасиводоканал» на підставі спливу строку позовної давності. Суд звертає увагу, що за загальним правилом зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК). Сплив строку позовної давності не є підставою для припинення зобовязання, а є тією обставиною, яка позбавляє кредитора права на судовий захист його вимог в частині примусового виконання зобовязання боржником. Зазначений висновок обумовлений змістом ч.1 ст.267 ЦК, яка передбачає, що особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Отже зарахування позивачем сплачених [PERSON] 05.04.2013р. коштів в сумі 1053,55грн в рахунок погашення заборгованості поза межами строків позовної давності не є протиправним. Щодо доводів відповідача про необхідність зарахування стягнутих з нього коштів в порядку виконання судового наказу від 13.08.2012р. в позитивний дебіторський залишок по його особовому рахунку з оплати послуг позивача, оскільки такий судовий наказ було скасовано, то необхідно взяти до уваги, що дані правовідносини регулюються в порядку, передбаченому законодавством, що регулює порядок виконання судових рішень. Порядок повернення коштів стягнутих на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано, регулюється ст.ст.380-382 ЦПК. За змістом ч.1 ст.381 ЦПК заява боржника про повернення стягненого з нього за скасованим судовим рішенням грошових коштів розглядається судом, у якому перебуває справа. Заяву про поворот виконання можна подати у межах позовної давності. Отже [PERSON] не позбавлений можливості звернутись у порядку, передбаченому законом з відповідною заявою для повернення стягнутих з нього коштів за скасованим судовим наказом. В межах даної цивільної справи [PERSON] не заявляв зустрічних вимог до позивача з даного питання, а тому з огляду на принцип диспозитивності цивільного судочинства, у суду відсутні правові підстави при оцінці правомірності позовних вимог застосовувати правило зарахування зустрічних вимог (ст.601 ЦК), оскільки вони не заявлялись. Таким чином, враховуючи, що відповідачі неналежним чином виконували свої зобовязання зі сплати щомісячних платежів з оплати вартості надаваних позивачем послуг і допустили порушення порядку їх оплати, то вимоги про стягнення заборгованості є правомірними. Згідно ч.1 ст.64 ЖК повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. За таких обставин вимога про солідарне стягнення заборгованості з усіх відповідачів підлягає задоволенню. Разом з тим, визначаючи обсяг суми заборгованості, що підлягає стягненню необхідно звернути увагу, що відповідачі щомісячно здійснювали оплату послуг позивача, але в меншому розмірі. Зазначене свідчить, що спір між сторонами полягає у визначенні розміру щомісячних платежів. У своїх запереченнях [PERSON] просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності і відмовити у позові з причин його пропуску позивачем. За змістом частини першої статті 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, а в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. З огляду на те, що відповідачами здійснювалась оплата послуг систематично, але в меншому щомісячному розмірі, що свідчить про визнання відповідачами лише частини боргу, а тому не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Правомірність такого висновку щодо порядку застосування норм, які регулюють строк позовної давності, підтверджується і правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-43цс17 від 22.03.2017р.. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню лише в межах трирічного строку позовної давності з моменту звернення позивача з позовом до суду, тобто з червня 2014р., оскільки зобовязання зі сплати послуг за червень 2014р. підлягало виконанню до 20.07.2014р. (п.18 Постанови №630). Отже загальна сума зобовязання з оплати послуг позивача підлягає зменшенню на суму заборгованості, що була нарахована до червня 2014р., тобто на суму 2793,24грн /а.с.5/, а відтак вартість послуг, що підлягає до сплати відповідачами складає 2431,83грн (5225,07грн - 2793,24грн). Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За таких обставин, відповідач зобовязаний сплатити позивачеві інфляційні нарахування та три відсотки річних нараховані на суму заборгованості. Згідно наданого позивачем розрахунку інфляційних витрат та трьох відсотків річних їх сума складає 175,92грн та 549,38грн відповідно і обчислена позивачем за період часу з червня 2012р. по червень 2017р.. Обчислення розміру інфляційних нарахувань здійснено позивачем окремо по кожному щомісячному платежу без врахування загального розміру заборгованості, що існував у відповідачів перед позивачем наприкінці кожного окремого місяця і щомісяця збільшувався внаслідок недоплат щомісячних нарахувань. Використовуючи методику розрахунку розміру інфляційних нарахувань за формулою, за якою загальна сума інфляційних нарахувань дорівнює сумі інфляційних нарахувань за кожен окремий місяць, яка обчислюється шляхом помноження розміру заборгованості, що існувала на кінець розрахункового місяця, на індекс інфляції в такому місяці, то сума інфляційних нарахувань обчислена за період з червня 2014р. по червень 2017р. виходить більшою за ту, яку вимагає стягнути позивач. Отже з урахуванням принципу диспозитивності вимога позивача про стягнення суми інфляційних нарахувань в розмірі 175,92грн не суперечить порядку її розрахунку, передбаченому законом, а тому підлягає задоволенню в повному обсязі. Стосовно наданого позивачем розрахунку розміру трьох відсотків річних, то суд зауважує, що він відповідає вимогам, передбаченим ст.625 ЦК і здійснений з врахуванням залишку заборгованості станом на кінець кожного розрахункового місяця. Натомість до суми залишку включено розмір заборгованості, яка обчислювалась за весь період надання послуг, тобто і та сума вартості послуг, по якій судом було відмовлено у її стягненні ще рішенням суду від 05.12.2011р. і та сума, яка перебуває поза межами строків позовної давності. Отже цілком обґрунтованим такий розрахунок вважати не можна. Тож задля встановлення балансу справедливості врегулювання спору між сторонами суд вважає за необхідне у наданому позивачем розрахунку зменшити розмір боргу на початок місяця, з якого обчислено три відсотки річних, на суму заборгованості, що перебуває поза межами строку позовної давності і не підлягає судовому захисту (2793,24грн). Тобто починаючи з червня 2014р. в наданому позивачем розрахунку /а.с.79-80/ необхідно за період з червня 2014р. щомісячні значення в графі «Борг на початок місяця, грн» зменшити на 2793,24грн після чого підсумувати загальну суму трьох відсотків річних, яка за такою методикою за період з червня 2014р. по червень 2017р. складає 122,61грн. За таких обставин з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за період з червня 2014р. по червень 2017р. в розмірі 2431,83грн, сума інфляційних збитків 175,92грн та трьох відсотків річних 122,61грн, що разом складає 2730,36грн, а тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Стосовно розподілу судових витрат суд зауважує, що відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати по справі складаються із судового збору сплаченого позивачем в сумі 1600грн (800грн сплачені при поданні заяви про видачу судового наказу №711/1623/17 від 17.03.2017р. та 800грн, що сплачені при подачі позову /а.с.1/). Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на загальну суму 2730,36грн, що складає 36% від первинної ціни позову (7517,13грн), то з відповідачів підлягає відшкодуванню позивачу 576грн сплаченого судового збору. Враховуючи, що законом не передбачено солідарного зобовязання відшкодування судових витрат, то судові витрати підлягають стягненню з кожного з відповідачів окремо в рівних частках по 144грн з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial