Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Терещенко В.В. звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог вказав про те, що у період з червня 1986 року по 14.02.2020 [PERSON] перебувала у трудових відносинах з АТ «Сумське НВО». У відповідності з вимогами чинного законодавства, відповідач щомісячно здійснював нарахування позивачці сум заробітної плати, але останні місяці перед звільненням, її не виплачував. 14.02.2020 позивачку було звільнено з АТ «Сумське НВО» за п. 5 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні позивачки відповідачем не було проведено з останньою розрахунку, тобто виплачено всі суми, які належать [PERSON] від товариства. Станом на день подання цієї позовної заяви, відповідач має перед позивачкою заборгованість по заробітній у розмірі 26 387,34 грн. Загальна кількість робочих днів, за які повинен наховуватись середній заробіток на користь позивачки, на день складення цього розрахунку (23.07.2021), становить 358 днів. Отже сума середнього заробітку, який підлягає стягнення з відповідача за час затримки розрахунку з позивачем при звільненні, станом на 23.07.2021 становить 87459,40 грн. (358 днів * 244,30 грн.). У зв`язку з цим просить суд стягнути з АТ «Сумське НВО» на користь [PERSON] нараховану та невиплачену заробітну плату у сумі 26387,34 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Представник відповідача\~-\~АТ «Сумське\~машинобудівне науково-виробниче\~об`єднання»,\~якому надсилалась\~копія позовної\~заяви з\~додатками,\~надав до\~суду відзив,\~в якому\~зазначив,\~що заборгованість\~товариства перед\~позивачем складає\~26387\~грн.\~34\~коп.\~заробітної плати,\~а також\~зазначив,\~що середньоденна\~заробітна плата\~ [PERSON] \~складає 240,08\~грн. Також просить суд застосувати принцип співрозмірності, зменшивши суму стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Перевіривши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання» та 14.02.2020 була звільнена з займаної посади, п.5 ч. 1 ст.36 КЗпП України (а.с. 7-9). Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України,- при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що в день звільнення позивачеві в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, а з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Відповідно до довідки, виданої АТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче об`єднання»,- сума заборгованості перед [PERSON] (після утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору) складає 26387 грн. 34 коп., середньоденна заробітна плата без утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору становить 240,08 грн. (а.с. 32) Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачеві сум в день звільнення. Період затримки розрахунку при звільненні позивача на дату ухвалення даного рішення, тобто з 15.02.2020 по 28.10.2021, становить 425 робочих днів, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 102034 грн. (240,08 грн. * 425 днів) Однак, виходячи із принципів справедливості та співмірності, враховуючи розмір заборгованості із заробітної плати позивача - 26387 грн. 34 коп, за затримку виплати якої відповідач несе відповідальність згідно із ст. 117 КЗпП України, суд вважає за необхідне врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року № 716/9584/15-ц та визначити до стягнення на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у меншому розмірі, ніж просив позивач. Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. За таких обставин, вважає за необхідне стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25000 грн. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України,- якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з АТ «СМНВО» необхідно стягнути 908 грн. судового збору в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial