Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

Представник звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи його тим, що в результаті того, що оплата за користування послугами з постачання природного газу за адресою: [ADDRESS] (особовий рахунок [NUMBER] ), відповідачем вносилася не в повному обсязі, за період з 01.08.2016 року по 16.04.2019 року утворилася заборгованість у сумі 14 215,98 грн., яку просив стягнути з останнього, а також суму 3% річних у розмірі 1155,10 грн. та інфляційні витрати в сумі 5449,50 грн., а також судовий збір у розмірі 2102,00 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 18.05.2020 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. 24.06.2020 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого позивач заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у ньому. 17.09.2020 року до канцелярій суду надійшла відповідь на відзив. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позов у повному обсязі Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 16Цивільного кодексуУкраїни (далі за текстом -ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 80 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно кодексу газорозподільних систем Відповідачу присвоєно за адресою персональний код ідентифікації споживача (EIS - код) як суб`єкта ринку природного газу - 56XM10A29102974J. Відповідачка [PERSON] , яка зареєстрована та мешкає у будівлі за адресою: [ADDRESS] та на яку відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , ТОВ «АЗОВГАЗ» надавав послуги з постачання природного газу. Остання частково проводила оплату за спожитий природний газ, у зв`язку з чим приєдналася до умов Договору постачання природного газу та повинна була виконувати вимоги Договору щодо своєчасної оплати спожитого газу. Згідно п. 24 Постанови КМУ «Про затвердження Правил постачання природного газу» № 2496 від 30.09.2015 р. Споживач зобов`язаний забезпечити своєчасну та повну оплату вартості спожитого природного газу. Відповідачка не в повному обсязі проводила оплату спожитого газу, у зв`язку з чим за період з 01.08.2016р. по 16.04.2019р. виникла заборгованість у сумі 14 215,98 грн. 01.08.2017р. у зв`язку з заборгованістю Боржник був відключений від системи газопостачання. Відповідач повідомлявся 28.01.2017р. о наявності заборгованості, але не вжив ніяких заходів з її погашення, у зв`язку з чим ТОВ «АЗОВГАЗ» було вимушено звернутися до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області із заявою про видачу судового наказу, щодо стягнення заборгованості за спожитий природний газ. 20.09.2019р. Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області задовольнив заяву ТОВ «АЗОВГАЗ» та видав Судовий наказ по справі 263/11585/19, яким з Відповідача стягнуто заборгованість за спожитий природний газ. 07.10.2019р. Відповідач подав заяву до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області про скасування Судового наказу № 263/11585/19 від 20.09.2019р. Так, Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31.10.2019р. Судовий наказ № 263/11585/19 від 20.09.2019р. було скасовано та роз`яснено, що вимоги можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження з додержанням загальних правил щодо пред`явлення позову. Відповідно до ст. 166 ЦПК України у разі відмови у видачі судового наказу Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку. Відповідно до п. 2 ст. 164 ЦПК України у разі пред`явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору, сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу, зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання за вимогою кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особами. Разом з тим недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 218 ЦК України). Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, а споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ст. 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Щодо заперечень позивача зазначених у відзиві на позов, суд зазначає наступне, ТОВ «Азовгаз» постачає природний газ населенню 01.07.2015 р. на підставі отриманої ліцензії серія АЕ №299047. З 16.05.2017 відповідно до Постанови КМУ №653 ліцензія на постачання природного газу видається у без документарному вигляді. Посилання позивача на не укладення з нею договору постачання природного газу також не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки даний договір є публічним та викладений на сайті позивача, та був оприлюднений у Газеті «Приазовський робочий» відповідно до законодавства. У своєму запереченні позивач посилається на те, що він був відключений іншою установою ПАТ «Маріупольгаз», а також в повідомлені про заборгованість від 28.01.2017 року, проте суд знов таки не бере до уваги ці заперечення, оскільки позовні вимоги стосуються стягнення заборгованості, а не правомірності відключення абоненту від газопостачання. Щодо заперечень з приводу розрахунку 3% річних та інфляційних, то вони не є обґрунтованими, оскільки не містять зазначення щодо порушень з боку позивача під час складання цього розрахунку. Таким чином, на підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача заборгованість за спожитий природний газ 01.08.2016 року по 16.04.2019 року у сумі 14 215,98 грн., суму 3% річних у розмірі 1155,10 грн. та інфляційні витрати в сумі 5449,50 грн. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, а саме: судового збору, враховуючи задоволення позовних вимог, суд вважає необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 2102,00 грн.

Outcome: approved