Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що відповідно до укладеного договору № НЕН3АК13150052 від 27 грудня 2007 року, [PERSON] отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» строковий кредит у сумі 71610,88 грн., з кінцевим терміном повернення 26 грудня 2012 року. На забезпечення виконання зобовязання між позивачем та [PERSON] укладено договір поруки. Разом з тим, скориставшись кредитними коштами, [PERSON] не виконав умови договору, кредит, проценти та інші обовязкові платежі не повертає, вимога до поручителя про виконання зобовязання залишилася невиконаною, у звязку з чим, станом на 21 грудня 2015 року виникла заборгованість в сумі 237069,70 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 7615,57 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 29655,12 грн., заборгованість з комісії 3449,76 грн., пені 197249,25 грн.. Враховуючи, що рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 6 квітня 2009 року з відповідачів стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 52226,28 грн. (кредит 49873,41 грн., проценти 2063,02 грн., комісія 143.74 грн., пеня 146,11 грн..), різниця заборгованості становить 228001,26 грн.. Крім того, з відповідачів на користь банку мають бути стягнуто штраф - 250,00 грн. (фіксована складова) та 11400,06 грн. (процентна складова). На підставі ст.ст. 526, 530, 610-612, 629,651, 1054 ЦК України, просив стягнути на користь банку солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованість по договору кредиту 239651,32 грн. та судові витрати за сплачений судовий збір 3594,77 грн.. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву в якій просив розглянути справу без його участі на підставі поданих доказів, позов підтримує в повному обсязі. \~ Відповідачі та їх представник в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від останньої надійшла заява в якій вона просить розглянути справу без її участі, позов не визнає з тих підстав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження отримання кредиту відповідачем, зазначила, що розрахунок заборгованості здійснено неправильно, крім того, вважала, що позивач звернувся до суду за межами строків позовної давності, у звязку з чим, просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа зобовязана надати грошові кошти позичальникові у розмірах та на умовах встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно з ч.1 ст. 546, ч. 1 ст. 553 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Судом встановлено, що 27 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приват Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] укладеного кредитний договір № НЕН3АК13150052, відповідно до якого [PERSON] отримав строковий споживчий кредит в сумі 71610,88 грн., з кінцевим терміном повернення кредиту 26 грудня 2012 року. Відповідно до розділу 2.2 кредитного договору позичальник зобовязувався погашати кредит та відсотки за користування кредитними коштами, винагороду відповідно до умов договору, зокрема п.7.1. Пунктом 7.1 Договору передбачено, що за користування кредитними коштами позичальник сплачує проценти в розмірі 1,25% на місяць від суми залишку заборгованості та щомісячну винагороди в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля. Позичальник зобовязувався погашати заборгованість за кредитом, процентами винагородою щомісячними платежами в період з 24 по 28 число, в сумі 1298 грн. 70 коп.. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 6 квітня 2009 року, у звязку з неналежним виконанням обовязків відповідачами щодо повернення кредиту, з останніх стягнуто на користь банку заборгованість за даним кредитним договором в сумі 52226,28 грн., яка складалась із заборгованості за кредитом 49873,41 грн., заборгованості за про процентами 2063,02 грн., комісії 143,74 грн. та пені 146,11 грн.. Вказане рішення, на момент звернення позивача до суду, не виконано. Враховуючи системний аналіз ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, зміст кредитного договору, суд приходить до висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Така ж правова позиція Верховного Суду України викладена в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №\~6-1206цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України. З дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що станом на 21 грудня 2015 року, без врахування стягнутих рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 6 квітня 2009 року коштів, відповідач має прострочену заборгованість по процентам за користування кредитом 27592,10 грн., заборгованість з комісії 3306,02 грн.. За таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача вказаних сум є обґрунтованими. Крім того, відповідно до ч. 1 ст.ст. 546, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Пунктами 7.4, 4.3 договору передбачено, що при порушенні позичальником зобовязання щодо погашення кредиту у поряду та строки, відповідно до договору, він зобовязаний сплатити банку пеню у розмірі 0,15 відсотків від суми простроченої заборгованості, але не менше однієї гривні за кожний день. При порушенні інших платежів передбаченим договором більше ніж на 30 днів. Позичальник зобовязаний сплатити штраф в розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. Враховуючи, що відповідач порушив зобовязання щодо своєчасного повернення процентів та винагороди, банк підставно заявив вимогу про стягнення заборгованості по пені, в сумі 197103,14 грн. та штрафів . На забезпечення виконання зобовязання за зазначеним кредитним договором між позивачем та [PERSON] 27 грудня 2007 року укладено договори поруки. Згідно п. 4 вказаного договору, поручитель несе солідарну відповідальність в тому ж обсязі, що і позичальник. За таких обставин, враховуючи, що відповідачі свої зобов'язання, щодо повернення процентів за користування кредитом, сплати винагороди, пені не виконують, вимога позивача про стягнення солідарно з відповідачів вище вказаних сум є обґрунтованою. Доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів отримання [PERSON] кредитних коштів є безпідставними та спростовуються меморіальним ордером від 28 грудня 2007 року, крім того, з дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що відповідач здійснював погашення заборгованості, що ставить під сумніви вказані доводи. Твердження представника відповідачів щодо невірності розрахунку заборгованості наданого позивачем є голослівними, та в супереч ст.60 ЦПК України, правильність вказаного розрахунку не спростована належними та допустимими доказами. Разом з цим, відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Зі змісту ст. 257 ЦК України вбачається, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Договором, зокрема розділом 3, передбачено, що відповідач повинен повністю повернути кредит, проценти та винагороду щомісячними платежами до дня остаточного погашення кредиту 26 грудня 2012 року. Відповідно до вимог ч.2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Зі змісту ч.2 п.2.3.3 договору вбачається, що при порушені позичальником взятих на себе зобовязань, банк має право вимагати дострокового повернення позичальником кредиту, відсотків, винагороди в повному обсязі. В такому випадку, строк зобовязань, яких не настав, вважається таким, що настав. Враховуючи, що предявивши вимогу в квітні місяці 2009 року про повне дострокове погашення відповідачами заборгованості за кредитом, сплати заборгованості з процентів за користування кредитом та пені, позивач, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобовязання, у звязку з чим, суд приходить до висновку, що початок перебігу строку позовної давності необхідно рахувати з 2009 року. З дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж відповідачі зробили в січні місяці 2009 році, а позивач звернувся до суду лише 27 січня 2016 року, тобто із пропуском строку загальної позовної давності. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. За таких обставин, в задоволенні позову необхідно відмовити. \~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed