Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Представник АТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом у сумі 30638,97 грн., посилаючись на те, що 04.08.2006 року, відповідач став клієнтом АТ КБ «Приватбанк» ідентифікувавшись та ознайомившись з «Умовами та правилами» надання банківських послуг отримав кредитну картку, за якою відповідачу було надано кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» умовами та правилами складають між ним та банком кредитний договір. Позивачем умови Кредитного договору виконано та надано кредит в сумі визначеній кредитним договором. Відповідач у порушення норм закону та умов договору взяті на себе зобовязання належним чином не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.12.2016 року має заборгованість на загальну суму 30638,97 грн. Тому, позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права і просить суд стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав з наведених у позові та відповіді на відзив підстав, зазначив, що відповідач дійсно отримував кредит на вказану в позові суму, користувався кредитними коштами та отримував особисто перевипущені банком кредитні картки. Строки позовної давності позивачем не пропущені, оскільки відповідач погашав заборгованість по кредиту. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості та випискою по кредиту. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, оскільки позивачем додано до позову заяву 2 про видачу кредиту №SAMDN44000007675807 від 09.06.2006 року, а в своєму позові позивач посилається на кредитний договір б/н від 04.08.2006 року на суму 5500 грн., однак докази які надані позивачем містять інформацію про суму кредиту у розмірі 1000 грн., яка судячи із заяви 2 не давалася відповідачу шляхом видачі кредитної картки, а зараховувалася на дебетну картку, по рахунку відкритому 04.08.2006 року, за умови, що позивач при використанні таких коштів, матиме право самостійно списувати кошти, при надходженні їх на дебетну картку відповідача після використання вказаної 1000 грн. відповідачем у разі необхідності. Крім цього вважає не доведеним факт видачі позивачем відповідачу кредитних карток, оскільки довідка про видачу кредитних карток не містить печатки та підпису посадових осіб позивача, тобто є не дійсною, а також позивачем не надано суду заяви відповідача щодо видачі кожної кредитної карти окремо, а також розписку з підписом відповідача про отримання ним кредитних карток та пін-коду до них. Крім цього, кредитний договір укладається у письмовій формі, однак позивач стверджує, що умови та правила надання банківських послуг є договором кредиту. Вказані умови не містять підпису відповідача, тому вважати, що саме ці умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету, а також чи брав на себе зобовязання зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, не можливо. А також посилалися на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду. В звязку з чим відмовити позивачу у задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. 04.08.2006 року, відповідач [PERSON] став клієнтом АТ КБ «Приватбанк» ідентифікувавшись та ознайомившись з «Умовами та правилами» надання банківських послуг отримав кредитну картку, за якою відповідачу було надано кредит у розмірі 5500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом (а.с.8,125,126). Позивачем умови Кредитного договору виконано та надано кредит в сумі визначеній Кредитним договором. В період дії кредитного договору позичальник не дотримувався умов кредитного договору, а саме: не здійснював щомісячного погашення кредиту та не сплачував відсотки у розмірах та у строки, визначених договором. В результаті не виконання боржником зобовязання утворилась заборгованість на загальну суму 30638,97 грн., з якої: 3470,01 грн. заборгованість за кредитом, 22433,77 грн. заборгованість за відсотками за користуванням кредитом, 2800 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1435,19 грн. штраф (процентна складова) (а.с.4-7). Довідкою наданою представником позивача АТ КБ «ПриватБанк» встановлено термін дії кредитної картки №4149605350145330, яка була видана на підставі підписаного кредитного договору №б/н [PERSON], а саме до червня 2012 року. Після закінчення строку дії вищевказаної картки були випущені нові картки 14.08.2007 року №4149605353508625 термін дії якої до червня 2012 року, 05.05.2009 року №4149605377979786 до червня 2012 року, 21.06.2012 року №4149437703970093 до січня 2015 року (а.с.127). Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У той самий час, згідно із ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ст.549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно із ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та правову позицію викладену ВСУ у постанові по справі №6-2003цс15, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у звязку з чим суд задовольняє позовні вимоги щодо стягання нарахованої пені з комісією за невиконання зобовязання і відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафу. [PERSON] Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання. З огляду на викладене, враховуючи, що [PERSON] не виконував умови кредитного договору, що було підтверджено в ході дослідження наявних матеріалів цивільної справи, суд дійшов висновку про те, що сума заборгованості по договору від 04.08.2006 року підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, беручи до уваги строк дії кредитної картки: дата відкриття 04.08.2006 термін дії - 06/12, а також вищевказаний висновок [PERSON] Палати ВС, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення нарахованих процентів за період з 21.06.2012 року (день випуску іншої кредитної картки 4149437703970093) до 31.12.2016 року (день, станом на який банк просить стягнути заборгованість), у зв'язку з їх безпідставністю. Щодо посилань представника банка, стосовно того, що після строку дії отриманої картки відповідачеві було випущено нову картку від 21.06.2012 року з строком дії до січня 2015 року, то суд в даному випадку бере до уваги правовий висновок, який було зроблено у постанові Верховного Суду України від 14.10.2014 року №6-127цс14, в якій зазначено, що автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобовязання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. Крім цього, доказів отримання [PERSON] кредитної картки №4149437703970093 від 21.06.2012 року зі строком дії до січня 2015 року, до суду надано не було. Щодо посилань представника відповідача на пропуск позивачем строків позовної давності, то суд в даному випадку бере до уваги правовий висновок, який було зроблено у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі предявлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання. За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України). У постанові [PERSON] Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18, зроблено висновок про те, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або предявлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України позивач не мав права нараховувати проценти за кредитом, то вимоги про стягнення таких процентів є необґрунтованими. Отже, відсутні правові підстави для застосування позовної давності. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин. Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу строку кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред'явити вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності. Як вбачається з розрахунків заборгованості по кредиту АТ КБ «Приватбанк» [PERSON] періодично частково погашав заборгованість по кредиту, останнє зарахування суми погашення по кредиту відбулося 06.06.2014 року на суму 1430 грн., а банк з позовом звернувся 10.02.2017 року, тобто в межах строку позовної давності (а.с.4-7). Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Отже, вчинення боржником дій з виконання зобовязання є таким, що перервало перебіг позовної давності. Інших розрахунків позивачем та відповідачем під час розгляду справи суду не надано. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог АТ «Приватбанк» та стягнення з відповідача загальної суми боргу у розмірі 4087,61 грн., з якої 3470,01 грн. заборгованість за кредитом, 117,60 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. штраф (фіксована частка). Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial