Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Представник відповідача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу за його відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія тимчасового посвідчення громадянина [PERSON]; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2008р., зареєстрованого в реєстрі за № 1040; копія технічного паспорту на житловий будинок № 38 по вул. Радгоспна в м. Рені. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що з 2004 року проживає у житловому будинку № 38 по вул. Радгоспна в м. Рені Одеської області. Власником цього будинку була [PERSON], яка померла 23.12.2003р. У 2004р. відповідач [PERSON], подарував позивачу вищевказаний житловий будинок, безоплатно передав у володіння та користування обєкт нерухомості разом із всіма документами на нього. Тоді ж позивач заселився на житлоплощі вищевказаного будинку, з того часу мешкає там. Отже, з 2004 року по теперішній час позивач фактично, відкрито володіє житловим будинком №38 по вул. Радгоспна в м. Рені, стежить за його технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичного укладення угоди дарування нерухомості позивач та відповідач не оформили її у письмовому вигляді та не засвідчили її нотаріально. [PERSON] одразу після дарування будинку виїхав зі вказаної житлоплощі. При зверненні позивача за оформленням права власності на придбаний будинок, відповідач кожен раз запевняв позивача про те, що виготовляє документи на будинок, після смерті його матері. Лише у 2008 році відповідач отримав у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване у реєстрі за № 1040. Тоді ж була й оформлена довіреність на представника, оскільки відповідач мав намір виїхати за межі району. У звязку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має право на будинок, оскільки з 2004 р. володіє та безперервно користується ним, слідкує за його технічним станом, несе витрати у звязку із його утриманням, зберігає у себе всю документацію на житло, як власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набув право власності на нерухомість. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивача, у 2004р. між ним та відповідачем фактично була досягнута домовленість про дарування житлового будинку № 38 по вул.. Радгоспна в м. Рені. Письмово та в нотаріальному порядку вони цю угоду не оформляли. Таким чином, з 2004р. по теперішній час позивач безперервно, відкрито володіє житловим будинком, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається нею, проводить ремонти та ін. За весь час володіння позивачем будинком, відповідач, як власник, не предявляв до позивача жодних вимог про витребування будинку, документів на нього, не брав участі у його утриманні та не ніс витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді відповідач не заперечував щодо фактів, вказаних у позові, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем житловим будинком є добросовісним (тобто позивач вважав, що він володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про дарування нерухомості), правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником, сплачував комунальні платежі за утримання будинком, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON] внаслідок чого останній набув право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на будинок.

Outcome: approved