Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

представник позивача звернувся в суд із позовом до [PERSON] , в якому просить у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за наступною адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 19605287). Свої позовні вимоги мотивує тим, що 07 жовтня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] у виконкомі Тур`я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області було укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №11. Від даного шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] . Однак, через різні характери та погляди на сімейне життя подружнє життя у сторін не склалося, відтак рішенням Перечинського районного суду від 28 листопада 2013 року у справі № 304/1367/13-ц їх шлюб було розірвано та встановлено місце проживання сина разом з матір`ю. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 квітня 2014 року стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення останньою повноліття. Так, за час шлюбу сторонами було набуте право власності на житловий будинок [ADDRESS] , яке зареєстроване за [PERSON] . Всі правовстановлюючі документи на зазначений будинок знаходяться у відповідача, такий проживає у ньому, при цьому позивач будь-якого доступу до відповідних документів не має, відтак встановити точну ціну позову не може. Так, спільна сумісна власність подружжя виникає на підставі закону з одного лише факту перебування у шлюбі, внаслідок чого додаткового доказування не потребує. Разом з цим, сторони не можуть дійти добровільної згоди щодо розподілу спільного майна, тому спір між ними може бути вирішений судом. За таких обставин, просить позов задовольнити. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 08 травня 2020 року заяву представника [PERSON] - адвоката Фекийшгазі К.С. про забезпечення позову у даній цивільній справі задоволено частково - накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 19605287); у задоволенні решти заяви відмовлено. Ухвалою судді цього ж суду від 12 травня 2020 року прийнято подану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. У судовому засіданні представник [PERSON] - адвокат Сочка В.І. просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. У останній вказав, що відповідно до ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У той же час, доводи відповідача про те, що будинок [ADDRESS] був придбаний за рахунок коштів, наданих його батьком, є голослівними, надуманими та не підтвердженими жодними доказами, відтак не спростовують презумпцію спільної сумісної власності подружжя на все майно. Крім цього, посилання [PERSON] на те, що після розірвання шлюбу був погоджений поділ майна подружжя, згідно яким вказаний житловий будинок залишається на правах власності у відповідача, а автомобіль марки «Reno Logan MCV», 2010 року випуску, - у позивача, є безпідставним, так як жодної угоди про поділ спільного майна подружжя між сторонами укладено не було і матеріали справи таку не містять. Що стосується покращень житлового будинку, зроблених позивачем за особисті кошти після розірвання шлюбу з [PERSON] , внаслідок чого оціночна вартість майна ніби-то була підвищена, то на думку представника позивача це також не заслуговує на увагу, адже доказів цього не має, доходи від індивідуальної підприємницької діяльності вкладала у ремонт спірного будинку і [PERSON] , що ще раз свідчить про спільну сумісну власність сторін на нього. При цьому вважає, що покази свідків підтверджувати чи спростовувати вказані обставини не можуть. Також посилається на те, що відповідачем не враховувано початок обчислення строку позовної давності. Так, такий починається з моменту, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, що підтверджується висновком, зробленим у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17. Після розірвання шлюбу позивач виселилася з спірного будинку за власним бажанням та у 2013 році разом з сином виїхала з України, проживаючи за її межами тривалий час. Відтак вона не знала і не могла дізнатися про імовірність зазіхання на її права, які до січня 2020 року порушені не були. Однак, у січні 2020 року [PERSON] від знайомих почула про намір колишнього чоловіка продати спільний житловий будинок без її згоди та відома, так як на нього давали кошти лише батьки відповідача і у неї, як колишньої дружини, прав на такий будинок не має. Про порушення свого права власності остання дізналася тільки в той момент, відтак перебіг строку позовної давності починається з того часу. Крім цього, адвокат Фекийшгазі К.С. подав клопотання, в якому ще раз наголосив, що строки звернення до суду із позовом не пропущені, однак якщо суд дійде протилежного, просив поновити його [PERSON] для подання позовної заяви до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя як такий, що пропущений з поважних причин - через виїзд позивача за кордон відразу після розірвання шлюбу та проживання там протягом тривалого часу. Також у судовому засіданні представник позивача зробив заяву, що докази у підтвердження розміру судових витрат, понесених [PERSON] , будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Коваленко О.М. у судовому засіданні просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, у якому свою позицію мотивували наступним. Так, 07 жовтня 2000 року у виконкомі Тур`я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області між сторонами було укладено шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 11. Рішенням Перечинського районного шлюбу від 28 листопада 2013 року у справі № 304/1367/13-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, визначено місце проживання їх спільного сина [PERSON] разом з матір`ю. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 квітня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з 19 лютого 2014 року і до досягнення ним повноліття (справа № 304/270/14-ц). У позовній заяві [PERSON] вказує, що під час шлюбу подружжям було набуте право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , однак таке зареєстроване за [PERSON] . Відтак, що стосується спільного майна, позов щодо розподілу якого поданий позивачем, вважає за необхідне відмітити, що дійсно, під час шлюбу, а саме 20 вересня 2002 року, відповідачем було придбано житловий будинок по [ADDRESS] , право власності на який було зареєстроване за ним. Кошти на цей будинок подарували [PERSON] його батьки, оскільки молоде подружжя не мало змоги придбати собі житло. При розірванні шлюбу в обох сторін спору щодо майна не було, оскільки вони в усній формі погодили, що житловий будинок, придбаний за кошти батьків відповідача, залишається за ним, а автомобіль марки «Reno Logan MCV», 2010 року випуску, придбаний під час шлюбу, 26 травня 2010 року, спільними коштами подружжя у ТОВ «Торговий дім «Фаворит авто», залишається у позивача. Після розірвання шлюбу [PERSON] залишився проживати у спірному будинку, де самостійно та неодноразово проводив ремонтні роботи, покращував його стан, сплачував комунальні послуги і фактично збільшував його вартість. Для якісного ремонту були потрібні великі кошти, заради заробітку таких він виїжджав за кордон у пошуках роботи, що можуть підтвердити його сусіди [PERSON] та [PERSON] . У той же час, позивач протягом семи років жодного разу не поцікавилася станом майна, з моменту розлучення відповідач був одноосібним власником та користувачем будинку, він проводив покращення та перепланування без будь-якої реакції з боку колишньої дружини. Позивач, яка була позбавлена права проживання в спірному будинку, як мінімум сім років назад мала якимось чином зафіксувати своє право сумісної власності та захистити його. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. При цьому, обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Вказаної позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 21 травня 2020 року у справі № 375/1429/17 (провадження № 61-34471св18). Разом з цим, доказів початку перебігу позовної давності матеріали справи не містять. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його придбання під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Оскільки майно хоч і набуте за час шлюбу з [PERSON] , однак придбане відповідачем за особисті кошти, тому у позовних вимогах просить відмовити, провадження у справі закрити у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності при зверненні до суду. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 07 жовтня 2000 року у виконкомі Тур`я-Пасіцької сільської ради Перечинського району Закарпатської області між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (а. с. 17-22, 67-72), який рішенням Перечинського районного суду від 28 листопада 2013 року розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище « [PERSON] », дитину, а саме сина [PERSON] , залишено проживати при матері [PERSON] (а. с. 25-26, 74-75). Також встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Перечинської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за № 1095, 20 вересня 2002 року [PERSON] купив незавершений будівництвом житловий будинок, розташований по [ADDRESS] (а. с. 139). Рішенням виконавчого комітету Тур`я-Реметівської сільської ради № 41 від 27 червня 2007 року затверджено акт приймання в експлуатацію індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , вказаному будинку присвоєно номер [ADDRESS] (а. с. 23, 113). Крім цього встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 205836563 від 01 квітня 2020 року будинок по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 18 липня 2007 року належить на праві приватної власності [PERSON] , дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 13 серпня 2007 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 19605287 (а. с. 24). Вважаючи, що вказане нерухоме майно набуте подружжям за час шлюбу, [PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому просить у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку. Так, поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Разом з цим, жодних належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно відповідачем не надано, у тому числі не доведено факту придбання спірного будинку за батьківські кошти, що є його процесуальним обов`язком. Крім цього, у ході розгляду справи відповідач [PERSON] вказав, що автомобіль марки «Renault Logan MCV», придбаний [PERSON] згідно договору купівлі-продажу автомобіля № ФА-0891 від 26 травня 2010 року, предметом спору (поділу спільного майна подружжя) у даній справі не є. Отже, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки предметом даного спору є будинок [ADDRESS] , який придбаний [PERSON] у шлюбі, належних та допустимих доказів на підтвердження придбання його останнім за особисті кошти ним не надано, тому зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. За таких обставин, у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] . Що стосується позовної давності, то суд виходить із наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як роз`яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) та від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що позивач про порушення своїх прав дізналась лише у січні 2020 року, тобто коли почула від знайомих про намір колишнього чоловіка продати спільний житловий будинок без її згоди та відома, доказів протилежного, а саме заперечення [PERSON] її права на набуте у період шлюбу майно до цього часу (січня 2020 року) сторони не надали, тому позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права почала відраховуватися тільки з цього часу, а не з моменту реєстрації за відповідачем права власності на будинок чи розірвання шлюбу. Враховуючи наведене, суд не знаходить підстав для застосування до даних правовідносин строків позовної давності, оскільки такі не сплили. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. За таких обставин, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою судді Перечинського районного суду від 08 травня 2020 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання даним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Враховуючи, що представником [PERSON] було зроблено заяву про подання доказів у підтвердження розміру витрат, які позивач сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, тому такі на даний час судом не вирішуються. На підставі наведеного та

Outcome: approved