Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Представник військової частини [NUMBER] звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] на користь військової частини [NUMBER] грошові кошти, в рахунок відшкодування заподіяної шкоди (завданої розкраданням військового майна) в розмірі 285301,14 грн. Просить також суд стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 4279,52 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що в умисних діях колишнього військовослужбовця [PERSON] , які полягають, у недбалому ставленні до військової служби та за наявності складу кримінального правопорушення, було завдано збитки державі на суму 285301,14 грн. Рішенням Рівненського міського суду від 20.02.2018 р. по справі №569/3785/13-к підтверджується вина відповідача у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.425 КК України та завданні державі матеріальних збитків. Представник позивача зазначає, що відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, та у даному випадку вираховується від рішення Рівненського міського суду від 20.02.2018 року. Також позовні вимоги обґрунтовані у відповіді на відзив від 02.11.2020 р. Від представника відповідача до суду надійшов відзив від 15.09.2020 р. та заперечення від 02.12.2020 року. Проти задоволення позову заперечує у повному обсязі. Представник відповідача спростовує доводи відповідача, що строк звернення до суду з позовом вираховується з 20.02.2018 року. На підставу заперечень зазначає, що факт нестачі майна (нанесеної шкоди юридичній особі) було виявлено і встановлено аудиторською звітом №234/5/60 від 31.10.2012 р. Частиною в якій проходив службу [PERSON] наказом командира військової частини від 29.12.2012 р. №600 про результати службового розслідування встановлено було і ще ряд осіб якими було порушено ряд нормативних документів і даним наказом було стягнуто кошти, дане не позбавляло в подальшому при переведенні, переміщенні чи реорганізації військової частини звернутися з таким позовом до суду. Зазначає, що вимоги позивача безпідставні, позивач не вжив заходи для повернення коштів у відповідні строки. Оскільки спірні правовідносини регулюються КЗпП, ст.233, якою встановлено строк звернення до суду в один рік, який застосовується без заяви сторони у спорі мали скористатися у 2013 році, або заявити цивільний позов у кримінальній справі. Ухвалою суду від 17.07.2019 року відкрито спрощене провадженні у справі. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав та мотивів наведених у письмових заявах по суті спору, зазначивши, що строк позовної давності слід рахувати з дня постановлення ухвали суду від 20.02.2018 року у справі №569/3785/13-к, з цивільним позовом в межах кримінальної справи не зверталися. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову повністю, з підстав наведених у відзиві та запереченнях від 02.12.2020 року, зазначивши, що строк позовної давності слід рахувати з дня винесення наказу командира військової частини [NUMBER] від 29.12.2012 року №660 «Про результати службового розслідування», яким [PERSON] притягнуто до дисциплінарної та повної матеріальної відповідальності. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Ухвалою Рівненського міського суду від 20 лютого 2018 року по справі №569/3785/13-к задоволено клопотання захисника [PERSON] адвоката Войцещука А.О. про звільнення обвинуваченого [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.425 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження в частині обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.425 КК України . Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.425 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Також даною ухвалою задоволено клопотання захисника [PERSON] адвоката Остапенко В.С. про звільнення обвинуваченого [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.425 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження в частині обвинувачення [PERSON] за ч.1 ст.425 КК України. Звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито. Згідно ч.6\~ст.82 ЦПК України\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно пунктів 7,9,10 наказу командира військової частини [NUMBER] від 29.12.2012 року №660 «Про результати службового розслідування» за порушення вимог статей 111,112 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, на підставі статей 71,72 Дисциплінарного статуту Збройних сил України та на підставі пункту 13 Положення [PERSON] притягнуто до дисциплінарної та повної матеріальної відповідальності. Помічника командира з фінансово-економічної роботи - начальника служби військової частини [NUMBER] зобов`язано стягувану суму нестачі в розмірі 268605,78 грн. занести в книгу грошових стягнень та нарахувань військової частини [NUMBER] та утримати з грошового забезпечення командира кадру роти 2-ї радіолокаційної роти військової частини [NUMBER] капітана [PERSON] . Згідно наказу командира військової частини [NUMBER] від 15.01.2013 року №8 «Про результати проведення службового розслідування» за порушення статей 11, 111 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (за незбереження матеріальних засобів на закріпленій за ним техніці) капітана [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності та повної матеріальної відповідальності в розмірі 20242 ,87 грн. Загалом до книги грошових стягнень і нарахувань військової частини [NUMBER] від 01.01.2007 року було відносно [PERSON] занесено 288848,65 грн. Станом на 09.08.2013 рік решта суми, яка підлягає стягненню становила 285301,14 грн. Дана сума була занесена до книги грошових стягнень і нарахувань військової частини [NUMBER] (а.с.14-15) Згідно акту прийому передачі розрахунків за дебіторською заборгованістю та неприйнятими рішеннями за боржником [PERSON] рахується заборгованість у розмірі 285301,14 грн. До військової частини [NUMBER] зараховуються на фінансове забезпечення з 01.03.2014 року військову частину [NUMBER] (7ГБУ), що підтверджується розпорядженням від 28.02.2014 року №168/20/73. Відповідно до положень ст.ст.256,\~267 ЦК України, позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу і який може застосовуватися судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно роз`яснень, викладених у п.11\~постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення» від 18.12.2009 №14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини,суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Частиною першою\~статті 128 КПК України\~визначено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Згідно частини сьомої наведеної норми, особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Однак при реалізації права на цивільний позов в даній справі необхідно враховувати положення\~КЗпП України, як спеціального закону, якому надається перевага при розбіжності із загальними нормами\~ЦК України, на які послався позивач, оскільки відповідачі перебували з позивачем у трудових відносинах, а тому на спірні правовідносини поширюються норми трудового законодавства щодо відшкодування шкоди, заподіяної при виконанні трудових обов`язків Згідно\~ст. 130 КЗпП України, встановлено,що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. За\~статтею 134 цього Кодексу,\~відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Ухвалою суду від 20.02.2018 р. по справі №569/3785/13-к, підтверджуються обставини заподіяння матеріальної шкоди, які встановлені та підтверджені. Разом із тим, дата постановлення ухвали про звільнення відповідача від кримінальної відповідальності із закриттям провадження, хоча і не є реабілітуючою обставиною, проте не вважається днем виявлення заподіяної ним шкоди та не звільняє позивача від обов`язку доведення поважності причин пропуску строків звернення в суд із позовом, установлених\~ст.233 КЗпП України. Частиною 3\~статті 233 КЗпП України\~чітко регламентовано, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до пункту 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 №14, днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово- господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акту або висновку. Твердження позивача, що дебіторська заборгованість, яка виникла внаслідок нестачі майна, передана на бухгалтерський облік до військової частини [NUMBER] 19.06.2019 року, і те, що вина [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення підтверджена ухвалою суду лише 20.02.2018 року, суд не приймає до уваги. Доказів поважності причин пропуску строку звернення з позовом суду не надано, що є окремо визначеними підставами для відмови в його задоволенні. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк для звернення в суд із позовом без поважних на це причин. При цьому, судом враховано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєнняправопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Враховуючи викладені положення законодавства, що регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення, відсутність вмотивованого клопотання про поновлення строку, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, з підстав пропуску строку позовної давності, передбаченого ч.3\~ст.233 КЗпП України. Відповідно до\~статті 141\~ЦПК України\~\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до пункту 2 частини 2\~статті141 ЦПК України\~інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Оскільки позов не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені позивачем покладаються на нього та поверненню не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed