Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

Представником позивача подано до суду позовну заяву, в якій просить суд стягнути з [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на користь позивача - ФОП [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) завдані збитки в порядку регресу у розмірі 26 689,34 грн. та судовий збір. Позовні вимоги мотивує тим, що 02.11.2019 року між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №175521749, яким було забезпечено автомобіль «ВАЗ 2108», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 01 вересня 2020 року, біля 18 год. 23 хв., на вул. Маневицькій, в с. Розничі, Маневицької району, Волинської області, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 2108», державний реєстраційний номер « [NUMBER] »», під керуванням [PERSON] та автомобіля «Citroen Berlingo», державний реєстраційна номер « [NUMBER] », під керуванням водія [PERSON] . В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортні засіб «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », що підтверджується Постановою Маневицького районного суду Волинської області від 21 вересня 2020 року по справі № 164/1291/20. Відповідно до Постанови Маневицького районного суду Волинської області від 21 вересня 2020 року по справі № 164/1291/20, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 № 484898 від 01 вересня 2020 року, відповідач 01 вересня 2020 року, біля 18 год. 23 хв., по вул. Маневицькій, в с. Розничі, Маневицького району, Волинської області, керуючи автомобілем «ВАЗ 2108», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не справився з керуванням транспортного засобу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », під керуванням [PERSON] , який рухався в зустрічному напрямку, чим порушив 12.1 Правил дорожнього руху. В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Суд визнав [PERSON] винним у вчиненні правопорушень передбачених ст. 124, ч. 4 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 02 вересня 2020 року до ПрАТ «ВУСО» звернулась потерпіла особа від вищезазначеного ДТП [PERSON] , (водій «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер « [NUMBER] ») із заяво про виплату страхового відшкодування. Співробітниками ПрАТ «ВУСО» 12.09.2020 року здійснено огляд транспортного засобу «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер « [NUMBER] » та складено акт огляду колісного транспортного засобу. Факт ДТП 01.09.2020 року визнаний ПрАТ СК «ВУСО» страховим випадком, що підтверджується страховим актом №2054408-1 від 21.09.2020 року. Взяті на себе зобов`язання по Договору №175521749 від 02.11.2019 року, на підставі страхового акту, на виконання вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України співробітниками ПрАТ СК «ВУСО» було зроблено розрахунок страхового відшкодування і здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерплої особи в сумі 26 689, 34 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 26476 від 21 вересня 2020 року. ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі страхового акта №2054408-1 від 21.09.2020 року перерахував суму страхового відшкодування в розмірі сумі 26 689, 34 грн. на рахунок потерпілого від вищезазначеної ДТП - [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «СК «ВУСС склав: 26 689, 34 грн. Відповідно до підпункту (а) підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортні засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право регресного позову страхувальника або водія ТЗ, який спричинив ДТП: - а) якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, її знижують увагу та швидкість реакції. Як вбачається з вищенаведеного, право регресної вимоги виникло у ПрАТ «СК «ВУСО» моменту виплати страхового відшкодування, тобто 21 вересня 2020 року, що підтверджується платіжним дорученням. Ухвалою судді від 18.05.2021 року у зазначеній справі було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Відповідачем у передбачений законодавством термін відзив до суду не надано. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про місце та час розгляду справи належно повідомлений, причини неявки суду не повідомив, із заявами до суду не звертався. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Згідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Разом з тим, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, згідно вимог ст.ст.223,280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 01 вересня 2020 року, біля 18 год. 23 хв., по вул. Маневицькій, в с. Розничі, Маневицької району, Волинської області, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «ВАЗ 2108», державний реєстраційний номер « [NUMBER] »», під керуванням [PERSON] та автомобіля «Citroen Berlingo», державний реєстраційна номер « [NUMBER] », під керуванням водія [PERSON] . В результаті вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер « [NUMBER] ». Постановою Маневицького районного суду Волинської області від 21 вересня 2020 року по справі № 164/1291/20, що набрала законної сили [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушень передбачених ст. 124, ч. 4 ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Так, спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з проведенням ПрАТ СК «ВУСО» виплати потерпілому страхового відшкодування та набуттям, у зв`язку з цим, ПрАТ СК «ВУСО» права зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди (відповідача) на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування (в силу наявності підстави, передбаченої ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (1 липня 2004 року №1961-IV), Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, ПрАТ СК «ВУСО» у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону ПрАТ СК «ВУСО» за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно з п. п. 38.2.1 п. 38.2 статті 38 Закону, ПрАТ СК «ВУСО» після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Частиною 1 ст.1191ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Судом беззаперечно встановлено, що внаслідок ДТП, яка мала місце 01.09.2020 о 18:23 год. по вул. Маневицькій, в с. Розничі, Маневицької району, Волинської області, за участю транспортного засобу «ВАЗ 2108», державний реєстраційний номер « [NUMBER] »», під керуванням [PERSON] та автомобіля «Citroen Berlingo», державний реєстраційна номер « [NUMBER] », під керуванням водія [PERSON] було пошкоджено транспортний засіб «Citroen Berlingo», державний реєстраційний номер « [NUMBER] », що встановлено постановою суду, яка набрала законної сили. Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору №175521749 від 02.11.2019 року, на підставі страхового акту, на виконання вимог ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України співробітниками ПрАТ СК «ВУСО» було зроблено розрахунок страхового відшкодування і здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерплої особи в сумі 26 689, 34 грн., що підтверджується копією платіжного доручення № 26476 від 21 вересня 2020 року. ПрАТ «СК «ВУСО» на підставі страхового акта №2054408-1 від 21.09.2020 року перерахував суму страхового відшкодування в розмірі сумі 26 689, 34 грн. на рахунок потерпілого від вищезазначеної ДТП - [PERSON] . Відповідно до частини 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає за доцільне врахувати правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в справі № 755/18006/15-ц (постанова суду від 04.07.2018) щодо розмежування понять «суброгація» та «регрес». Так, у вказаній Постанові Велика Палата Верховного суду дійшла до наступних висновків. Стаття 1191ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. Згідно зі статтями 993ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Відповідно до статті 1194ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Суд наголошує, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди, а у випадках, визначених законом, ПрАТ СК «ВУСО». Цей страховик (ПрАТ СК «ВУСО»), хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком (ПрАТ СК «ВУСО») замість завдавача шкоди. За умов, передбачених у ст.38 вказаного Закону та ст. 1191 ЦК України, цей страховик (ПрАТ СК «ВУСО») набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. На підставі наведеного, суд дійшов до обґрунтованого переконання, що майнові права позивача порушені, оскільки ним виплачено потерпілому [PERSON] суму страхового відшкодування і наявна підстава, передбачена ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для регресного позову позивача ПрАТ СК «ВУСО», відповідач виплачену потерпілому суму страхового відшкодування позивачу не відшкодував, будь-яких доказів, які б свідчили про протилежне, суду не надано, а тому позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача завданих збитки в порядку регресу у розмірі 26 689,34 грн. слід задовольнити. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат з відповідача суд, приходить до такого. Так, суд враховує, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у сумі 908,00 грн. які слід стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача ПрАТ СК «ВУСО». Крім того, як вбачається з письмових матеріалів справи, між ФОП « [PERSON] » позивачем по справі та адвокатським об`єднанням «Адвокатус» був укладений Договір № 07 від 08.09.2020 року про надання правової (правничої) допомоги. Відповідно до додаткової угоди №2 акт приймання - передачі правової (правничої) допомоги до Договору про надання (правничої) допомоги №07 від 08.09.2020 р. загальна сума витрат на правову (правничу) допомогу становить 11 863,80 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду надано копію договору № 07 від 08.09.2020 року про надання правової (правничої) допомоги та додаткову угоду №2 акт приймання - передачі правової (правничої) допомоги до договору про надання (правничої) допомоги №07 від 08.09.2020 р. Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представником - адвокатом Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу». На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу представник позивача надав суду: договір № 07 від 08.09.2020 року про надання правової (правничої) допомоги та додаткову угоду №2 акт приймання - передачі правової (правничої) допомоги до договору про надання (правничої) допомоги №07 від 08.09.2020 р. відповідно до якої загальна сума витрат на правову (правничу) допомогу становить 11 863,80 грн. Проте, позивач не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, платіжних документів про оплату таких послуг. Інформація, яка міститься в додатковій угоді №2 акт приймання - передачі правової (правничої) допомоги до договору про надання (правничої) допомоги №07 від 08.09.2020 р., зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: partial