Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах позивача [PERSON] до Соледарської міської об`єднаної територіальної громади в особі Соледарської міської ради з позовною заявою, яку згодом уточнив, та в якій остаточно просить визнати за позивачем право власності на житловий будинок, загальною площею 64,3 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.08.1999 р. укладено біржовий контракт №547-Н (договір купівлі-продажу) Артемівською філією Донецької торговельної біржі, за яким [PERSON] придбав у [PERSON] за ціною 6 000,00 гривень, житловий будинок, загальною площею 64,3 м.кв., житловою площею 43,7 м.кв.. з надвірними спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.2.1. біржового контракту №547-Н (договір купівлі-продажу) від 30.08.1999 року в момент укладання контракту розрахунок покупцем з продавцем здійснено у повному обсязі. [PERSON] зареєстрував 30.08.1999 р. за №61 право власності на житловий будинок у комунальному підприємстві-бюро технічної інвентаризації м. Артемівськ, що підтверджується відміткою на зворотній стороні біржового контракту №547-Н від 30.08.1999 року. Згідно довідки комунального підприємства Бахмутського БТІ б/н від 30.08.2019 року та інформаційної довідки з ДРРП №188302639 від 11.11.2019 р. є власником вище зазначеного житлового будинку. Позивач вирішив розпорядитися житловим будинком, але при зверненні до нотаріуса йому було роз`яснено, що у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору, необхідно звернутись до суду для визнання право власності на житловий будинок. На теперішній час позивач не має змоги укласти нову угоду з відповідачем, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, які були вилучені брокерами Артемівській філії Донецької товарної біржі ще у 1999 році під час укладання біржового контракту №547-Н (договір купівлі-продажу), яка на теперішній час ліквідована та смертю [INFO] продавця [PERSON] . Всі умови договору виконані сторонами в повному обсязі на момент укладання. З часу придбання житлового будинку ніяких претензій зі сторони [PERSON] до [PERSON] не надходило. Визнання у право власності на житловий будинок, загальною площею 64,3 м.кв., житловою площею 43,7 м.кв., з надвірними спорудами , розташований за адресою: [ADDRESS] у судовому порядку необхідно позивачу, як власнику нерухомого майна для реалізації своїх конституційних прав. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, на позовних вимогах наполягає в повному обсязі. Представник відповідача Соледарської міської об`єднаної територіальної громади в особі Соледарської міської ради Степаненко О.М. у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача, проти задоволення позовних вимог не заперечує. На підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, в разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно біржового контракту (договору купівлі-продажу) № 547-Н від 30.08.1999 року, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними спорудами (позначеними в плані: Б - літня кухня; Г - сарай; Б - погріб), житловою площею 43,70 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Фактична вартість об`єкту - 6000,00 гривень. Право власності на майно зареєстроване у КП «Артемівське бюро технічної інвентаризації, що підтверджується відповідним реєстраційним написом на договорі (а.с.4). Згідно довідки про належність нерухомих об`єктів зареєстрованих в КП «Бахмутське БТІ» станом на 31.12.2012 року, власником житлового будинку [ADDRESS] є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу засвідченим Артемівським філіалом Донецької товарної біржі від 30.08.1999 року (а.с.5). Згідно інформаційної довідки №188302639 сформованої 11.11.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, за параметрами запиту: [ADDRESS] , відомості відсутні (а.с.6). Як вбачається з технічного паспорту загальна площа зазначеного будинку становить 64,3 кв.м, житлова 43,7 кв.м. (а.с.8). Як вбачається з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №00024717992, [PERSON] померла [INFO] , номер актового запису 1334 (а.с.29). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Пункт 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року визначає: щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому, оскільки договір купівлі - продажу був укладений 30.08.1999 року, суд приходить до висновку, що до даних відносин положення ЦК України від 16 січня 2003 року застосуванню не підлягають, а застосовуються норми ЦК УРСР в редакції чинній на момент укладення договору. Статтею 227 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно з ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ (в редакції, чинній на момент укладання спірного правочину) угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню. Таким чином, на дату укладання біржового контракту в законодавстві існували протиріччя щодо необхідності нотаріального посвідчення вказаного договору, мала місце колізія норми ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акту, а саме ст. 227 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, роз`яснено, що у разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. В даному випадку, наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу, при цьому суд акцентує увагу, що Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року. При вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акту, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. У судовому засіданні встановлено, що умови біржового контракту 547-Н (договору купівлі-продажу) від 30.08.1999 року виконано, однак правочин не посвідчено нотаріально. Крім того, на теперішній час посвідчити нотаріально вказаний договір купівлі-продажу не має можливості, оскільки продавець померла. Такі обставини перешкоджають позивачу у здійсненні права володіння та розпорядження належним йому будинком. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту прав передбачений і відповідає чинному законодавству. Аналіз наведених доказів дозволяє суду зробити висновок, що позовна заява про визнання права власності є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved