Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат\~ [PERSON] звернувся в суд з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що 28 лютого 2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір (угода №SAMDNWFC00002072361) шляхом приєднання, який складається з анкети-заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та [PERSON], на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно з рішенням Єдиного акціонера банку від 21 травня 2018 року №519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариства, а також змінено найменування банку на АТ КБ «Приватбанк». [PERSON] користуючись своїм правом, звернувся до кредитора і отримав виписку по картковому рахунку, з якої дізнався про порушення своїх прав, а саме банком застосовувалися різні відсоткові ставки у різні періоди, у тому числі і підвищену процентну ставку на прострочену заборгованість. Зокрема, з 28 лютого по 31 серпня 2014 року\~\~ процентна ставка становила 30% річних, з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року\~ - 34,80%, з 01 квітня 2015 року по 30 вересня 2016 року 43,20%. Оскільки, дані дії банку суперечать справедливим умовам кредитування у відповідності до ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому просить позов задовольнити та визнати недійсною умову угоди №SAMDNWFC00002072361 (картка/рахунок 4149437864597636) щодо підняття відсоткової ставки з 01.09.2014 року до 34,8%, а з 01.04.2015 року 43,20%, а також зобовязати АТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок заборгованості за угодою №SAMDNWFC00002072361(картка/рахунок 4149437864597636) з 01.09.2014 року по теперішній час, застосувавши проценту ставку на рівні 30% та зобовязати АТ КБ «Приватбанк»\~ зарахувати в якості погашення тіла кредиту надмірно сплачені позивачем відсотки, що нараховувались у період з 01.09.2014 року про теперішній час. Ухвалою суду від 28 січня 2019 року вирішено по справі провести спрощене позовне провадження. Представник відповідача [PERSON] у встановлений строк надав відзив, в якому просив повністю відмовити у задоволенні вищевказаного позову. Свій відзив мотивує тим, що позивач не довів суду порушення відповідачем права позивача при укладенні договору. З анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 28 лютого 2014 року вбачається, що власним підписом позичальник погодив те, що він погоджується з даними заяви разом з памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають договір про надання банківських послуг. [PERSON], у відповідності до п.1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, з 31 липня 2014 року проводилось повідомлення користувача картки про нарахування відсотків за ставкою 2,5% (32,00% річних) та згодом про збільшення ставки до 2,9% (34,8% річних) та 3,6% (43,20% річних), що відповідає Умовам договору, у звязку з чим, доводи сторони позивача про скерування [PERSON] листа, що інформує про зміну умов договору та що такий повинен бути скерованим стороні договору під розписку не заслуговують уваги, оскільки сторонами договору передбачений інший, відмінний порядок, який виконувався.\~ Крім цього, зі змісту позовних вимог взагалі не вбачається, яку саме умову договору №SAMDNWFC00002072361 від 28 лютого 2014 року про підняття відсоткової ставки з 01 вересня 2014 року до 34,8%, з 01 квітня 2015 року до 43,2% вважають незаконною, просять визнати недійсною, а також не представили жодного обрахунку надмірно сплачених відсотків, який судом може бути перевірений. Оскільки, ані доказів ані доводів, які б підтверджували заявлені вимоги, позивачем не додано, а тому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 28 лютого 2019 року через канцелярію від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, в якому зазначає, що жоден з аргументів відзиву не може прийматись до уваги, так як не ґрунтується на матеріальному праві. Посилається на те, що відзив не відповідає вимогам, які визначені ст.178 ЦПК України і є неприйнятним, оскільки такий подано відповідачем з порушенням строків, передбачених ч.7 ст.178 даного Кодексу, а також поданий особою, яка не надала суду належні документи наявності повноважень на представництво в суді. Крім цього, відповідач не надав жодних доказів направлення та отримання позивачем повідомлень про зміну відсоткової ставки. Щодо твердження відповідача про умови укладення договору, то вони є незрозумілими з огляду на те, що позивачем не оспорюються процедура укладення договору, а умови підняття відсоткової ставки та повідомлення про це позичальника. Щодо твердження відповідача про те, що в позові не зазначено, яку умову договору про підняття відсоткової ставки просить визнати недійсною позивач, то на виконання умов пунктів 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, банк односторонньо підняв відсоткову ставку і детально у відзиві наводить періоди та розміри підняття такої, тобто даний факт прямо визнається відповідачем та не підлягає до окремого доказування. Аргумент, що позивачем не надано розрахунку надмірно сплачених сум, також не може бути взятий судом до уваги, оскільки проведення розрахунку відсотків на залишок заборгованості здійснюється спеціальною компютерною програмою для проведення нарахувань і для здійснення розрахунків необхідно мати спеціальні знання, однак такими позивач не володіє.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 28 лютого 2014 року між ПАТ КБ (змінено на АТ КБ) «ПриватБанк» та позивачем [PERSON] було укладено договір №SAMDNWFC00002072361 шляхом приєднання, який складається з анкети-заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та [PERSON], та на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 2500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Разом з цим встановлено, що відповідач здійснював нарахування процентів за вказаним договором у різний період часу за різними процентними ставками, зокрема у період з 28.02.2014 року по 31.08.2014 року процента ставка становила - 30 % річних (2,5% на місяць, що нараховується на суму залишку заборгованості), уже з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року 34,80% (2,9 % на місяць, що нараховується на суму залишку заборгованості), а з 01.04.2015 року по 30.09.2016 року - 43,20 % (3,6 % на місяць, що нараховується на суму залишку заборгованості), при цьому взагалі не повідомивши позивача про зміни умов договору. Згідно ч.1 ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Згідно п.п.3, 5, 6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 3) свобода договору; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Разом з цим, згідно ч.1 та ч.3 ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно ст.177 ЦК України\~ об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Разом з цим, згідно ч.ч.1,2,3 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом;3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами;4) змагальність сторін;5) диспозитивність; 6) пропорційність… Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.ч.1- 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Разом з цим, відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини\~ справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч.ч.1,5,6,7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з цим, відповідно до постанови Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 752/16018/15-ц зроблено висновок, що «у разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку». Отже, з урахуванням вищевикладеного та того, що відповідач по справі не надав суду жодного належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу того, що позивач був належним чином проінформований про зміну умов договору, а відтак суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved