Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] 25.01.2021 року звернувся до суду з позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним шлюбного договору, яким просить суд визнати шлюбний договір, який було укладено 18.07.2012 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. Позов обґрунтований тим, що 01.06.1989 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. При цьому, 18.07.2012 року між ними був укладений шлюбний договір, яким були врегульовані майнові відносини між подружжям, який посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М. Згідно умов шлюбного договору у випадку подружньої зради зі сторони виключно чоловіка після підписання договору, для чоловіка в такому разі, виникає обов`язок безоплатно передати дружині 50% належної на цей час чоловікові частки у статутному капіталі ТОВ «Універсам № 12», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Жолудєва, 4 (п.2.1 договору). Крім того, заначив, що п. 3.1 договору передбачено, що у випадку розірвання шлюбу з ініціативи виключно чоловіка, дружина має отримати половину спільного сумісного рухомого та нерухомого майна і половину часток у статутному капіталі ТДВ «Універсам № 12». Вважає, що зазначені умови шлюбного договору суперечать ст.ст. 60, 92, 93, 94, 95 СК України, тому в порядку ст.ст. 203, 215 ЦК України, підлягає визнанню недійсним. Ухвалою суду від 18.02.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.06.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відзив на позов не подала, тому є можливим розгляд справи в її відсутності та постановлення по справі заочного рішення. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 01.06.1989 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується записом до книги реєстрації актів про укладення шлюбу за актовим записом № 894. 18.07.2012 року в період перебування у шлюбі, між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюбний договір щодо врегулювання майнових відносин подружжя, який посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М. Згідно п. 2.1 шлюбного договору, сторони домовились, якщо після укладення даного договору чоловік [PERSON] здійснить подружню зраду, для чоловіка, в такому разі, виникає обов`язок безоплатно передати дружині 50 % належної чоловікові на цей час частки у статутному капіталі ТОВ «Універсам № 12», а саме 35,958 % часток статутного капіталу ТОВ «Універсам № 12», що розташований за адресою: м. Київ, вул. Жолудєва, 4. Відповідно до п. 3.1 шлюбного договору, у випадку розірвання шлюбу з ініціативи виключно чоловіка, дружина має отримати половину спільного сумісного рухомого та нерухомого майна і половину часток у статутному капіталі ТДВ «Універсам № 12». Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя. Оскільки договір, в тому числі шлюбний договір, передусім є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання. Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства; така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Про необхідність застосування норм ЦК України при визнанні шлюбного договору недійсним міститься вказівка і у статті 103 СК України. Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України, підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною п`ятою статті 93 СК України за шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. Відповідно до роз`яснень, які надані п. 22 Постанови Верховного Суду України 21.12.2007 № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК. Отже, спірні правовідносини регулюються ст. 215 ЦК України, якою встанволено, що підставою недійсності правочину, серед іншого є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскілки сторони визначили правовий режим майна, що заборонено Законом. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved