Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] підтримав і просить суд усунути перешкоди у володінні та користуванні власністю [PERSON], а саме квартирою № 1-в за адресою місто Рівне, вулиця Осипова,24, шляхом виселення [PERSON], [PERSON] та малолітнього [PERSON] з цієї квартири. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 08 травня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, відповідно до якого [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS] і на теперішній час є єдиним власником цієї квартири. Відповідачі, які проживають у належній позивачу на праві приватної власності квартирі, безпідставно користуються квартирою, чим порушують право власності позивача на квартиру, а саме право на користування нею. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав і в задоволенні позову просить суд відмовити. На заперечення позовних вимог посилається на те, що відповідачі були членами родини позивача, тривалий час проживали у спірній квартирі, а тому набули право користування (проживання) у цій квартирі. Жодних перешкод у користуванні квартирою відповідачі позивачу не чинять. Позивач жодного дня у квартирі не проживав і ніколи не ніс витрат по її утриманню. Заявлений позов вважає таким, що задоволенню не підлягає. Відповідач [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] в судове засідання не зявилась, будь-яких заперечень чи пояснень щодо заявлених позовних вимог суду не подала. Представник третьої особи [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач [PERSON] хоча і є власником квартири на підставі договору дарування, укладеного зі своїм батьком [PERSON], однак до вказаної квартири, а саме її будівництва, ремонту тощо, ніякого відношення не має. Позивач у спірній квартирі жодного дня не проживав і квартиру не утримував, тобто ніколи нею не володів і не користувався. [PERSON] вимушено уклав договір дарування квартири на сина, оскільки, маючи боргові зобовязання, позбавлявся майна. За домовленістю [PERSON] мав повернути квартиру назад [PERSON], але не захотів. Також зазначив, що ніхто позивачу не перешкоджає користуватися квартирою. Представник органу опіки та піклування [PERSON] суду пояснила, що відповідач [PERSON] з малолітнім сином [PERSON], крім спірної квартири, іншого житла чи нерухомого майна не мають, а тому вона, як представник органу опіки та піклування, заперечує проти позовних вимог про їх виселення з квартири. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 08 травня 2009 року між [PERSON], чоловіком [PERSON], з яким вона перебувала у шлюбі з 08 листопада 1996 року по 15 червня 2010 року, та сином [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1349. Вказана квартира належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування, укладеного з його матірю [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] 06 серпня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 3347. В свою чергу, право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], як самочинно збудовану, виникло на підставі рішення Рівненського міського суду від 28 квітня 2007 року у справі за позовом [PERSON], яке ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2010 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції, після чого по заяві [PERSON] її позов було залишено без розгляду. Право приватної власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] 13 травня 2009 року було зареєстровано комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 22712933 від 13 травня 2009 року. Судом також встановлено, що у квартирі [ADDRESS] проживають та зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON] та її малолітній син [PERSON] Крім того, у вказаній квартирі значаться зареєстрованими [PERSON], позивач [PERSON] та третя особа [PERSON], що підтверджується довідкою Рівненського міського відділу Управління ДМС України в Рівненській області від 30 липня 2014 року № 5610/3055. При цьому, як слідує з повідомлень адресно-довідкового підрозділу Управління ДМС України в Рівненській області від 28 серпня 2014 року, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] зареєстрована з 28 листопада 2008 року, тобто ще до укладення [PERSON] договору дарування квартири з [PERSON] (08 травня 2009 року), а [PERSON] з малолітнім сином з 28 травня 2013 року. Згідно частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим, статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Розглядаючи питання про усунення перешкод у користуванні квартирою, суд має з'ясувати, на які передбачені законом підстави для виселення відповідачів посилається позивач, оскільки відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством. Згідно зі статтею 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до статті 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Таким чином, відповідно до статті 157 ЖК України члена сім'ї власника (у тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК, а не у зв'язку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника. Враховуючи, що відповідач [PERSON] вселилася у квартиру [ADDRESS] як член сімї власника і продовжувала проживати в ній разом зі своєю дочкою [PERSON] та онуком [PERSON] як бувший член сімї власника, вона може бути виселена з квартири лише на підставі статті 116 ЖК України, а не на підставі статей 317 і 319 ЦК України. Згідно вимог частини першої статті 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виселення за статтею 116 ЖК це санкція за порушення правил співжиття, яка застосовується як крайній захід у разі, коли попередження та заходи впливу є безрезультатними. Навіть неприязні стосунки між сторонами та неможливість сумісного проживання не може бути підставою для виселення відповідачів разом з дитиною за цією нормою. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до статей 269,270,310,311 ЦК України право на місцепроживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. В інтересах неповнолітніх їхні особисті немайнові права, в тому числі і на місцепроживання, здійснюють батьки. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою шляхом виселення відповідачів з квартири не навів жодних конкретних прикладів порушення відповідачами правил співжиття, в тому числі і систематичного, або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до них заходів реагування. Не надав суду позивач і будь-яких доказів, які свідчили б про наявність перешкод у володінні та користуванні квартирою взагалі. При цьому суд враховує, що, як слідує з пояснень осіб, які беруть участь у справі та досліджених письмових доказів, позивач [PERSON], з часу набуття права власності на спірну квартиру, вказаною квартирою не користувався, жодного дня у квартирі не проживав і будь-яких витрат по її утриманню не ніс. Суд вважає необхідним звернути увагу і на те, що [PERSON] заявлено позовну вимогу про усунення перешкод у володінні та користуванні належною йому на праві власності квартирою шляхом виселення з цієї квартири відповідачів. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач стверджує, що проживання відповідачів у спірній квартирі перешкоджає можливості йому, як власнику квартири, володіти та користуватися нею, зокрема проживати у квартирі. Як встановлено судом, позивач ніколи не користувався спірною квартирою, не проживав у ній жодного дня від моменту її створення (побудови) та не вчиняв будь-яких дій, направлених на реалізацію своїх прав власника на користування та володіння квартирою. Водночас фактично квартира знаходиться у володінні саме відповідачів, які в ній проживають, при цьому від моменту її створення, та зареєстровані у квартирі за місцем проживання. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Стаття\~15 ЦК України\~\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів наведені у статті 16 ЦК України. Слід зазначити, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,124 Конституції\~\~України\~\~та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. На цьому неодноразово наголошував Верховний Суд України, зокрема у своїй Постанові від 12 червня 2013 року (справа № 6-32цс13). Як встановлено судом, спірна квартира не перебуває та ніколи не перебувала у фактичному володінні позивача, натомість має місце володіння цією квартирою та користування нею відповідачами. За таких обставин, заявлення позивачем негаторного позову (про усунення перешкод у користуванні належним йому майном) з посиланням на положень статті 391 ЦК України не може вважатися належним та ефективним способом захисту його порушеного права, оскільки такий механізм підлягає застосуванню лише під час захисту права власності від порушень, що не повязані із позбавленням володіння майном. Натомість відновлення права власника на володіння належним йому на праві власності майном є предметом регулювання норм статей 387,388 ЦК України шляхом заявлення віндикаційного позову до особи (осіб), яка (які) перешкоджають такому володінню, витребування майна з незаконного володіння іншої особи (осіб). Крім того, протягом усього розгляду справи позивачем не було надано судові жодного достатнього, належного та допустимого доказу того, що відповідачі своїми діями перешкоджають саме реалізації його права користування спірною квартирою. Проте позивач фактично доводив, що квартирою володіють відповідачі. Наведене свідчить про неправильне обрання позивачем способу захисту свого матеріального права. Самостійною підставою для відмови у задоволенні позову є те, що відповідачі, які фактично були членами сімї колишнього власника квартири [PERSON] та проживали протягом певного часу з ним у квартирі, набули в силу закону (стаття 405 ЦК України) право користування такою квартирою, право проживання у ній та не втратили такого права наразі. Право членів сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна, за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом. Щодо виселення колишніх членів сімї власника, то відповідно до статей 9,156,157 ЖК України сам по собі факт припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє колишніх членів його сімї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Передбачені статтями 9,156,157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сімї власника не є порушенням права власності. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статті 319, частин першої та другої статті 321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому ж випадку обмеження права власника передбачені статтями 156,157 ЖК України. У всякому разі виселенню відповідачів зі спірної квартири має передувати припинення у встановленому законом порядку (наприклад, на підставі рішення суду) їхнього сервітутного права користування цією квартирою. Однак у даній справі, одночасно з вимогою про виселення відповідачів з квартири, позивачем таку вимогу заявлено не було. Таким чином, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволення, оскільки за відповідачами зберігається їхнє право користування спірною квартирою, а обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не може вважатися ефективним та не відповідає закону. Будучи в силу положень статті 11 ЦПК України обмежений позовними вимогами, суд не вбачає підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed