Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Представник позивача адвокат Тарасов Д.А. в інтересах позивача за допомогою засобів поштового листування 18.08.2020 звернувся до суду із вказаним позовом, за змістом уточненої позовної заяви, вх.№ від 22.09.2020, просить стягнути з відповідачки на користь позивача суму безпідставно отриманих грошових коштів, що становить 40 000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 18.06.2018 [PERSON] на рахунок [PERSON] помилково сплачено грошові кошти у сумі 40 000,00 гривень, проте, будь-яких угод або домовленостей між сторонами не досягнуто. Із посиланням на ст.1212 ЦК України, враховуючи, що ці положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, представник позивача просить задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою суду від 21.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін, визначено дату, час та місце проведення підготовчого засідання, визначено відповідачу 15-денний строк із дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. У зазначений строк відповідач має право надіслати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст.178 ЦПК України, і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Роз`яснено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Крім того, згідно з ч.1 ст.193 ЦПК України у строк для подання відзиву відповідач має право пред`явити зустрічний позов, що також визначено в ухвалі суду. Ухвалою суду від 12.01.2021, враховуючи те, що особиста явка позивача має істотне значення для розгляду справи по суті, для надання особистих пояснень по справі та з`ясування її фактичних обставин, явку позивача в судове засідання визнано обов`язковою, у зв`язку із чим підготовче засідання відкладено. Ухвалою суду від 31.03.2021 закрито підготовче провадження у цивільній справі, призначено цивільну справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Згідно з мотивувальною частиною ухвали суду позивачем повідомлено про всі обставини справи, які йому відомі, надано докази, на які він посилається у позові на підтвердження вимог. Клопотань про витребування додаткових доказів, забезпечення доказів та позову, направлення судових доручень до матеріалів справи не надходило, проте, представник позивача повідомив про надання доказів на підтвердження здійснення банківської операції з перерахування коштів з рахунку, відкритого на ім`я позивача, в судовому засіданні. Зустрічної позовної заяви та інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було, відповідні клопотання не заявлено. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник просять розглянути справу за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, на задоволенні позову наполягають, просять ухвалити заочне рішення у справі за відсутності відповідачки. Крім того, позивач [PERSON] пояснив суду, що у 2017 році між ним та чоловіком відповідачки укладено договір підряду, про що свідчила відповідна розписка, за якою [PERSON] мав виготовити філетировочну машину для переробки риби. В судовому порядку стягнуто заборгованість з [PERSON] на користь [PERSON] за договором підряду. Відповідно до досягнутої домовленості 100 000,00 гривень [PERSON] перерахував на рахунок [PERSON] , а 40 000,00 гривень - відповідачці у даній справі. Підтверджуючих домовленість документів немає. Кошти у вказаній сумі перераховано на картковий рахунок [PERSON] , як фізичної особи, за реквізитами, які повідомлені її чоловіком, операції здійснена з карткового рахунку позивача. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом надіслання судових повісток за адресою реєстрації, а також шляхом смс-інформування, неодноразово отримала судові повістки, а також 12.12.2020 копію позовної заяви з додатками. Поважних причин неявки стороною відповідача не повідомлено, заяв та клопотань не подано. Крім того, [PERSON] правом на подання відзиву відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України не скористалась. Як врегульовано ч.8 ст.178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведене, у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку сторони позивача, яка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме ухвалює згідно з ч.1 ст. 281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Розглянувши позовну заяву, дослідивши письмові докази, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що відповідно до дублікату квитанції, засвідчена копія якої наявна у справі, №Р24А436886309А62330 від 18.06.2018, з рахунку [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] через банківську установу АТ КБ «Приватбанк» на рахунок [NUMBER] у АТ КБ «Приватбанк» на ім`я [PERSON] перераховано грошовий переказ на суму 40 000,00 гривень. Згідно з довідкою АТ КБ «Приватбанк» від 09.06.2021, залишок коштів на рахунку [PERSON] станом на вказану дату (рахунок [NUMBER] ) становить 16,35 гривень. Проте, відповідно до положень ч.1 ст.76 ЦПК України ця довідка не є належним доказом у справі, оскільки на її підставі не можна встановити обставини, що входять в предмет доказування. Згідно з відповіддю відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради, вх.№36263/20 від 02.12.2020, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Під час провадження справи у суді за даними Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що заочним рішенням суду у цивільній справі №310/999/20, пр.2/310/1123/20 від 27.07.2020, яке набрало законної сили 03.09.2020, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 100 000,00 гривень, вирішено питання про розподіл судових витрат. Згідно з мотивувальною частиною рішення суду, 18.06.2017 між сторонами у справі укладений письмовий договір підряду, предметом якого було виготовлення філетировочної машини для переробки риби та її передання у власність позивача. Відповідно до умов договору [PERSON] взяв грошові кошти для виготовлення виробу, про що свідчить розписка від 18.06.2017, яка була надана в рахунок укладення договору підряду. До теперішнього часу [PERSON] виробу від [PERSON] не отримав. Предметом позову є стягнення з відповідача суми безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 40 000,00 гривень. Підставою для звернення до суду стала неможливість позасудового вирішення спору між сторонами. При розгляді справи суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно з ч.2,3,6 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені ч.2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Як передбачено ч.1,2 ст.14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Крім того, за положеннями ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно із ч.1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Також, за положеннями ст.1212, 1213 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Суд зауважує, виходячи зі змісту ст.1212 ЦК України, на особливостях змісту та інших елементів кондикційного зобов`язання. З огляду ст.1212 ЦК України суб`єктами в кондикційному зобов`язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов`язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником, але станом на час вирішення по суті кондикційної вимоги може й не володіти майном у натурі. Особливістю матеріального об`єкта кондикційного зобов`язання є його універсальність - таким об`єктом може бути будь-яке майно: як індивідуально-визначене, так і визначене родовими ознаками, у тому числі й грошові кошти. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Проте, ст. 1215 ЦК передбачає винятки, у яких не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; інше майно, якщо це встановлено законом. Так, враховуючи пояснення позивача та наведені норми цивільного законодавства, суд дійшов висновку про те, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер стосунків між сторонами виключає можливість застосування судом до них положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі зобов`язання повернути майно. Суд бере до уваги, що вартість договору підряду від 18.06.2017 дорівнює 100 000,00 гривень, що встановлено судовим рішенням, зазначеним вище, та відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідач [PERSON] не є стороною вказаного договору, що визнається позивачем. Наданими доказами підтверджено перерахування суми, яка дорівнює 40 000,00 гривень на ім`я [PERSON] , проте, чи є вказана особа відповідачем у справі, позивачем не доведено. Так само, не підтверджено, що перераховані кошти надійшли на рахунок фізичної особи та не були повернуті внаслідок помилки при здійсненні банківської операції або на власний розсуд особи (отримувача коштів) в період з дати здійснення транзакції до часу ухвалення судового рішення. Відповідно, із врахуванням добровільності здійснення переказу позивачем, ані факту недобросовісного набуття коштів, ані наявності рахункової помилки у даній справі не доведено. Суд враховує також, що належних та допустимих доказів, що вказували б на відсутність у відповідача правової підстави для набуття коштів (в разі підтвердження належності карткового рахунку саме [PERSON] , яка є стороною у справі), або збереження спірних коштів позивачем не надано. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім того, ч.3,4 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства: суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. За приписами до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі наведеного, оскільки для виникнення зобов`язання, передбаченого ст.1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження майна, а не конкретна підстава, за якою це відбулося, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, за результатом безпосереднього дослідження доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, за недоведеності позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову необхідно відмовити. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed