Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтувує тим, що відповідач свої зобов'язання за договором № Б/Н від 16 травня 2012 року не виконав. У зв'язку з чим станом на 31 березня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 12 779,76 гривень. В зв'язку з наведеним представник позивача просить позов задовольнити, стягнути з відповідача суму заборгованості та витрати по сплаті судового збору В судове засідання представник позивача не з'явився, в поданій суду заяві вимоги позову підтримав в повному обсязі, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечувала, просила суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав спливу строку позовної давності. Заслухавши пояснення відповідача дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 16.05.2012 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 800,00 гривень, у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідно до п. 1.1.7.12 Договору, договір діє протягом 12 місяців з момента підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на той же термін. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. В судовому засіданні відповідач зазначила, що позивач у позовній заяві стверджує, що договір був укладений 16.05.2012 р. строком на 12 місяців, тобто датою його виконання (датою останнього платежу відповідача), згідно розрахунку заборгованості є 22.03.2013 року, тобто це був останній день належного виконання відповідачем своїх обов'язків перед позивачем. Таким чином термін як загальної так і спеціальної позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за Договором закінчився. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Протягом судового розгляду стороною відповідача було надано заяву про застосування строків позовної давності. Враховуючи вищевикладене, у зв'язку із тим, що загальний та спеціальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права та інтересу сплив, доказів поважності його пропуску або доказів того, що за домовленістю сторін строк позовної давності було збільшено стороною позивача не надано, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed