Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] звернувся з позовом до суду та просить виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані або проживають у житловому будинку загальною площею 72,40 кв.м., житлова площа 30,60 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Судові витрати покласти на відповідача. Вказавши, що акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №K3PWGA15006683. Відповідно до п. 7.1. кредитного договору Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 27000 доларів США строком до 06.11.2017 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] 06.11.2017 р. уклали договір іпотеки № K3PWGA15006683. Згідно з п.35.03. договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 72,40 кв.м., житловою площею 30,60 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до приватного нотаріуса з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки та 18.09.2018 року виконавчим написом приватного нотаріуса було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 72,40 кв.м., житловою площею 30,60 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві зазначив, що відповідач та усі інші мешканці підлягають виселенню з вказаного жилого будинку. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] (яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] ) подали суду відзив, в якому заперечили проти задоволення вимог позивача. У відзиві зазначили, що будинок є єдиним місцем реєстрації та проживання неповнолітніх дітей відповідачів. У випадку задоволення позовних вимог, сім`я разом з дітьми залишиться на вулиці. Іншого житла у сім`ї [PERSON] немає, оскільки сім`я переїхала в 2014 році з тимчасово окупованої території м. Макіївка, Донецької області. Представник Служби у справах дітей Переяслав-Хмельницької РДА до суду не з`явився, на адресу суду подав заяву про розгляд справи без їх участі. В заяві представник Служби заперечила проти задоволення позовних вимог вказавши, що задоволення вимог позивача буде мати наслідком порушення прав малолітніх дітей. Дослідивши пояснення учасників процесу, матеріали справи, надані сторонами докази, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов такого висновку. Судом установлено, що акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] уклали кредитний договір №K3PWGA15006683. Відповідно до п. 7.1. кредитного договору Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 27000 доларів США. строком до 06.11.2017 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. (в додатку 7 ОСОБЛИВІ УМОВИ) суму зазначено 27 000 доларів США). У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] 06.11.2017 р. уклали договір іпотеки № K3PWGA15006683. Згідно з п.35.03. договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 72,40 кв.м., житловою площею 30,60 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Свої зобов`язання за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до приватного нотаріуса з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки та 18.09.2018 року виконавчим написом приватного нотаріуса було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 72,40 кв.м., житловою площею 30,60 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Із системного аналізу положень ст. 40 Закону України «Про іпотеку» випливає, що всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги у тому разі, якщо іпотекодержатель прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За таких обставин, якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вимоги закону про направлення мешканцям письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення не стосується виселення мешканців на підставі рішення суду про зверненням стягнення на предмет іпотеки з одночасним виселенням мешканців, а стосується позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки. Зважаючи на те, що звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх її мешканців, відповідач добровільно звільнити житло відмовився, заборгованість по кредиту не погасив, тому він та інші члени його родини на підставі ст.40 Закону України «Про іпотеку» підлягають виселенню в судовому порядку. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачено підстави виселення. Частина 3 ст. 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висловлена Верховним Судом України, у постанові від 30.09.2015 р. у справі № 6-1892цс15, правова позиція свідчить, що відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при звернені стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. У постанові від 11.11.2015 р. по справі № 6-1630цс15 ця правова позиція повністю повторюється. Зокрема, Верховний Суд України наголошує на необхідності надання особам, яких виселяють, іншого постійного жилого приміщення, яке має бути зазначено в рішенні суду. При цьому, Верховний посилається на інші свої постанови, зокрема від 18.03.2015 р., від 10.06.2015 р. та від 01.07.2015 р., в яких викладено аналогічну правову позицію. У постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39 цс15) Верховний Суд України виклав наступну правову позицію: за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Касаційний цивільний суд в справі 599/1579/18-ц дійшов висновку про неможливість виселення неповнолітніх дітей вказавши, зокрема, що позбавлення їх права користування житловим приміщенням не матиме законної мети та буде втручанням у право на житло в розумінні положень ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна позиція міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18. Суди касаційної інстанції, при вирішенні аналогічних справ, звертали увагу судів на правовий аспект, який виражений в тезі: «чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто рішення в справах про виселення людей з житла має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. У випадку, що досліджується судом, вимоги позивача є логічними, оскільки банк надавши в користування відповідачам грошові кошти, не отримав виплат відсотків за користування кредитом, відповідно до умов кредитного договору. Кредит не погашений, та позивач бажає отримати свої кошти за рахунок продажу заставного майна. Однак, згідно з чч.1, 2 та 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено в законі. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відтак, вирішуючи питання про задоволення позову про виселення відповідачів, суд, зобов`язаний врахувати, що неповнолітня [PERSON] , в силу віку не може самостійно визначати своє місце проживання. У принц. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Даний принцип, який охороняє інтереси дитини є пріоритетним для суду, який від імені Держави забезпечує інтереси дитини та в даному випадку, враховуючи, що переданий [PERSON] у іпотеку житловий будинок, загальною площею 72,40 кв.м., житловою площею 30,60 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , є єдиним місцем проживання малолітніх дітей, втручання в право особи на житло шляхом виселення відповідачів не буде співрозмірним із переслідуваною законною метою. Така практика є сталою при вирішенні спорів Європейським судом рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає при вирішення даного спору особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Тобто, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), пункти 60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). В даному випадку, суд застосовуючи рекомендації КЦС ВС, практику та принципи Європейського суду з прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59 приходить до переконання про неможливість задовольнити позовні вимоги Банку. Вимога про стягнення судових витрат є похідною, та в силу приписів ст.141 ЦПК України, не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed