Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом і просила стягнути із відповідача на користь позивача 238665 грн. 88 коп. безпідставно набутих коштів, судовий збір в розмірі 2386 грн. 66 коп., судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп. Посилається на те, що позивачем у період з листопада 2018 року по травень 2019 року були перераховані кошти на рахунки відповідача на загальну суму 238665 грн. 88 коп. Між сторонами по справі не існувало та не існує на зараз будь-яких договірних зобов`язань, родинних чи ділових стосунків, які б були підставою для перерахування таких коштів. Тому просить повернути їх як безпідставно набуте майно. Крім того, просить стягнути із відповідача на користь позивача сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп. Ухвалою від 29 травня 2020 року даний позов прийнято до провадження суддею Керекезою Я.І. після задоволення заяви про відвід судді Залеській А.О. (т.1, а.с.180). 24 травня 2020 року представник позивача [PERSON] подала до суду клопотання про витребування доказів в порядку п.7 ч.2 ст.197 ЦПК України (т.1, а.с.181-202). Ухвалою від 22 червня 2020 року (т.1, а.с.231) вищезазначене клопотання було задоволене, вирішено витребувати від АТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо відкриття кредитних/карт/рахунків на ім`я відповідача, про рух коштів на його рахунках, які надійшли від позивача. 14 вересня 2020 року представник позивача [PERSON] направила до суду заяву про зменшення позовних вимог до 233665 грн. 88 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Не заперечувала проти заочного розгляду справи. Крім зазначених в позові обставин пояснила, що кошти були перераховані позивачем на рахунок відповідача для закупівлі овочів та фруктів, однак останнім закупівлі проведено не було і грошові кошти не повернуто. При цьому будь-які договори не укладалися, все відбувалося за усною домовленістю. На вимоги позивача повернути кошти відповідач не реагує. Позивачем подано заяву про вчинення відповідачем кримінального провадження, однак це не є перешкодою розгляду даного позову і його подано до суду значно раніше, ніж заяву про вчинення кримінального правопорушення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не направив. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи та вирішити її на підставі наявних доказів. Судом встановлено наступне. Із копій квитанцій (т.1, а.с.96-114), доданих до позовної заяви, вбачається, що 14 листопада 2018 року, 15 листопада 2018 року, 19 листопада 2018 року, 30 листопада 2018 року, 02 грудня 2018 року, 04 грудня 2018 року, 05 грудня 2018 року, 12 грудня 2018 року, 05 лютого 2019 року, 07 лютого 2019 року, 08 лютого 2019 року, 06 березня 2019 року, 17 квітня 2019 року, 22 квітня 2019 року, 23 травня 2019 року позивачем [PERSON] на рахунки відповідача [PERSON] були перераховані кошти на загальну суму 233665 грн. 88 коп. Відповідно до відповіді на запит суду АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] за період із 20 листопада 2018 року по 06 лютого 2019 року здійснював перекази на карту [NUMBER] 30 листопада 2018 року на суму 15000 грн. 00 коп., 12 грудня 2018 року- 12000 грн. 00 коп., 05 лютого 2019 року - 20000 грн. 00 коп., 05 лютого 2019 року - 5000 грн. 00 коп., 05 лютого 2019 року - 4000 грн. 00 коп. (т.1, а.с.240). Позивач звернувся до Переяслав-Хмельницького ВП ГУ НП в Київській області зі заявою про вчинення відповідачем [PERSON] та його батьком [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.5 ст.191 КК України (а.с.147-150). Відомості про кримінальне правопорушення за його заявою були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.152). Кримінальному провадженню було присвоєно № 12020110240000092, правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч.4 ст.190 КК України. Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зважаючи на те, що правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами глави 83 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст.177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. 1 та ч. 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207, ч. 1 ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 14 квітня 2020 року по справі № 495/2442/16 від 14 квітня 2020 року, вбачається, що під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2018 року по справі № 334/2517/16. Крім того, зазначено, що набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Судом не встановлено існування між позивачем та відповідачем договірних правовідносин, натомість встановлено існування усних домовленостей про закупівлю відповідачем певного товару, факт перерахування позивачем відповідачу коштів на загальну підтверджену суму 233665 грн. 88 коп., не здійснення відповідачем закупівель та не повернення ним отриманих від позивача коштів. Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі і перераховані відповідачу кошти мають бути повернені позивачеві [PERSON] на підставі ст.1212 ЦК України. Крім того, представник позивача просить стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 2386 грн. 66 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп. З практики Верховного Суду вбачається, що склад та розмір витрат на правничу допомогу входить до предмета доказування у справі. Доказування суми витрат, яка підлягає відшкодуванню, ґрунтується на письмових доказах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, та вказала, що на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Представником позивача подано всі необхідні докази (т.1, а.с.115-122) на підтвердження здійснення позивачем витрат на правничу допомогу, тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. В силу ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню із відповідача на користь позивача у відповідності до задоволених позовних вимог, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст. 1212 ЦК України,

Outcome: approved