Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Нофенко Ю.В. (діє на підставі ордеру серії ВА № 1006059 від 03.08.2020 року) в інтересах позивача звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що позивач на підставі договору дарування від 14.06.2005 року є власником житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] . Також представник позивача зазначила, що за вказаною адресою, окрім позивача, зареєстровано також п`ятеро осіб, серед яких брат [PERSON] та племінник [PERSON] , які починаючи з 2010 року фактично за вказаною адресою не проживають, особистих речей в будинку не мають, при цьому дана обставина (факт реєстрації відповідачів за зазначеною вище адресою), порушує і права позивача, як власника житлового будинку. З огляду на зазначене, представник позивача просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] . Представник позивача [PERSON] - адвокат Нофенко Ю.В. в судове засідання надала заяву, зареєстровану судом 11.03.2021 року за вх. № 6152, в якій просила розглянути дану справу без участі позивача та в її інтересах представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялися судом належним чином, в порядку ст. 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки про виклик за відомим зареєстрованим місцем проживання відповідачів, причини неявки суду не відомі, відзив на позов відповідачі не подавали, як не подавали і будь-яких заяв, клопотань чи заперечень. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з`ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, ґрунтуються на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини, та є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі договору дарування житлового будинку від 14 червня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори Латушкіною О.О., зареєстровано в реєстрі за № 1-1426, [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під номером [ADDRESS] . Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» № 15457055 від 02.08.2007 року зазначене право приватної власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] (1/1 частка), на підставі договору дарування /1-1426/ 14.06.2005/ Перша Кіровоградська державна нотаріальна контора, номер запису: 21654, в книзі: 143 Окрім того, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 218692711 від 01.08.2020 року, в державному реєстрі прав власності на нерухоме майно є наявною інформація про зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна, зокрема, житловий будинок [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] . Згідно з довідкою квартального комітету № 14 Подільського району м. Кропивницького від 30 липня 2020 року № 297, виданій [PERSON] , про те, що вона зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею значаться зареєстрованими, зокрема, брат [PERSON] , 1957 року народження, та племінник [PERSON] , 1980 року народження, які за даною адресою не проживають. Крім того, відповідно до акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 30 липня 2020 року, складеного за участю сусідів [PERSON] та [PERSON] мешканців будинку [ADDRESS] та [ADDRESS] , справжність підписів яких засвідчено головою квартального комітету № 14 Подільського району м. Кропивницький Саловою Н.П., останні підтвердили факт того, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2010 року, їх особистих речей в будинку не має. Згідно з інформацією УДМС України в Кіровоградській області від 12 листопада 2020 року, місце проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано з 03.12.2004 року та з 06.07.2002 року відповідно за адресою: [ADDRESS] . Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В свою чергу, ст. 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, а члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, при цьому член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ст. 405 ЦК України). Більш того, на підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Таким чином, ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Оскільки під час судового розгляду достеменно встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які набули права користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] , не проживають в зазначеному будинку з 2010 року, та не використовують житло за цільовим призначенням для проживання, а так само не встановлено, що при зміні власника будинку відповідачі претендували на користування зазначеним житловим будинком, або ж намагалися вселитися в будинок, або ж відсутні за вказаною вище адресою з поважних причин, приймаючи також до уваги, що між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, який встановлений Законом, суд приходить до висновку про те, що існують передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування відповідним житловим приміщенням, з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] , при цьому судом при вирішенні справи враховується також правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11, відповідно до якого у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З урахуванням викладеного вище, необхідним є визнання відповідачів такими, що втратили право на користування вищевказаним житловим приміщенням. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по справі, які складаються з судового збору в розмірі 1681,60 грн. підлягають стягненню з відповідачів по 840,80 грн. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved