Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Свої вимоги обґрунтовують наступним: 08.07.1994 року позивач уклала зі своєю матір`ю [PERSON] договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла мати позивача. Позивач звернулася до приватного нотаріуса Біляївської районної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але отримала лист, в якому запропоновано звернутись до суду з питань визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок. При житті спадкодавець заповіт не склала. [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги. Ухвалою суду від 08.04.2020 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено судовий розгляд (а.с. 24-25). Ухвалою суду від 08.05.2020 року витребувано копію спадкової справи відносно [PERSON] (а.с. 31). Представник позивача в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовної заяви. Представник відповідача - Біляївської міської ради Одеської області, в судовому засіданні не з`явився, але від міського голови до суду надійшла заява в якій просить розгляд справи провести за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 40). Ухвалою суду від 04.12.2020 року відмовлено у прийнятті визнання позову представником відповідача (а.с. 72). Дослідивши письмові докази по справі суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 25.09.1997 року видане відділом реєстрації актів громадського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів (а.с. 12). Позивач є донькою [PERSON] , що встановлено рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 03.10.2018 року, по справі №521/13278/18 про встановлення факту родинних відносин. Відповідно до технічного паспорту від 26.07.1991 року та довідки №833 від 05.07.1994 року, [PERSON] була власницею житлового будинку індивідуального житлового фонду та земельної ділянки розміром 0,07 га, за адресою: [ADDRESS] . 08.07.1994 року було укладено договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від 08.07.1994 року, складений та посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори, відповідно до якого, гр. [PERSON] подарувала майно [PERSON] (а.с. 4-5). Відповіддю державного нотаріуса від 26.02.2020 р. № 79/02-14 [PERSON] було повідомлено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки не надано доказів фактичного прийняття спадщини, вступу в управління спадковим майном - житловим будинком, сплати податків і зборів. (а.с. 20). При житті спадкодавець [PERSON] заповіт не склала. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом (ст. 1261 ЦК України). В судовому засіданні було допитано в якості свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач - його мати, у 1991 році купила ділянку і з того року вони проживали багато часу там. Пізніше мати зареєструвала місце проживання в м. Одесі. Весь час він проживає у цьому будинку, після смерті бабусі він з мамою доглядали за будинком, сплачували усі рахунки. Через деякий час дізнався, що з документами щось не те, про договір дарування йому невідомо. Свідок [PERSON] , вказала, що позивач це її сваха, вони переїхали в 1990-х рр. з Батумі, знайшли будинок. Після смерті [PERSON] за будинком дивилася [PERSON] та її син. Будинок купувався позивачем. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що будинок купила [PERSON] (позивач) з чоловіком, якийсь час вони проживали там як дачники: їздили то в м. Одеса, то у будинок. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про спадкування» від 30.05.2008 №7, відносини спадкування регулюються правилами України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, колом спадкоємців за законом. Таким чином, до правовідносин, які виникли, повинні застосовуватися положення ЦК України у редакції 1963 року. Згідно зі ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно зі ст. 548 ЦК України (в ред. 1963р.) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК України (в ред. 1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Так, єдиним спадкоємцем є позивач - [PERSON] , яка фактично прийняла спадщину, вступила в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується показами свідків та матеріалами спадкової справи. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як передбачає ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути - визнання права. На підставі ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховує позивач. Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважаться. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Outcome: approved