Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

представник позивача звернувся в суд з позовом та просить стягнути з відповідача проценти за користування позиченими коштами, три проценти річних в сумі, еквівалентній 12955,00 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення та неустойку в сумі 1431000,00 грн. за договором позики за період з 06.04.2011 року по 15.11.2013 року, посилаючись на те, що 17.09.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно з якого останньою отримано 46870,00 доларів США зі строком повернення до 17.12.2010 року. У зазначений строк відповідач суму позики не повернула, у зв'язку з чим позивач вже звертався в суд із позовом про стягнення позиченої суми коштів, процентів за користування ним, трьох процентів річних і неустойки. Але відповідач продовжує порушувати його права і борг не повертає, що змусило позивача знову звернутися із позовом до суду. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові, у разі неявки відповідачів не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, відповідач повідомив про причини своєї неявки, однак вони були визнані судом неповажними. Представник відповідача в судове засідання не з'явився про причини своєї неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, що 17.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, р. № 2946 (а.с.9), відповідно до якого [PERSON] отримала позику у розмірі 46870,00 доларів США, які зобов'язалася повернути позивачу у строк до 17.12.2010 року. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно п.4 договору позики від 17.09.2010 року, відповідач стверджувала, що отримала від позивача зазначені в цьому договорі валютні цінності ще до його підписання, отже договір є укладеним. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідач своїх зобов'язань у передбачений договором позики строк не виконала і борг в сумі 46870,00 доларів США позивачеві не повернула. 05.05.2011 року позивач звертався в суд із позовом про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики, в якому просив стягнути заборгованість, що складалася з неповернутої відповідачем суми боргу, процентів за користування позикою в період з 18.09.2010 року по 04.05.2011 року, трьох процентів річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та передбаченої умовами договору неустойки в період з 23.12.2010 року по 06.04.2011 року. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідач не надала суду доказів повного або часткового повернення позивачеві позичених у нього коштів. Чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язань з ухваленням судового рішення, відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання або зверненням кредитора в суд із позовом. У зв'язку з цим, суд вважає, що зобов'язальні правовідносини сторін за договором позики від 17.09.2010 року не припинилися, і позивач має право на нарахування процентів за користування відповідачем його коштами згідно ст. 1048 ЦК України, а також трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України та передбаченої договором неустойки за період з 06.04.2011 року. Згідно наведеного представником позивача розрахунку, сума процентів за користування відповідачем позиченими у позивача коштами в період з 06.04.2011 року по день подання позову 15.11.2013 року складає 9280,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату ухвалення рішення по справі на рівні 1139,6110 грн. за 100 доларів США складає 105755,90 грн. Розмір трьох процентів річних за цей період складає 3675,00 доларів США, що за офіційним курсом гривні до долара США становить 41880,70 грн. Згідно п. 7 договору позики від 17.09.2010 року, за прострочення виконання своїх зобов'язань відповідач повинна сплатити на користь позивача неустойку у вигляді штрафу (пені) в розмірі 1500,00 грн. за кожен день прострочення. Позивачем правильно розрахована належна до стягнення з відповідача неустойка за 954 дні прострочення в період з 06.04.2011 року по 15.11.2013 року в сумі 1431000,00 грн., і суд задовольняє вимогу позивача про її стягнення. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved