Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Представник позивача за довіреністю [PERSON] у лютому 2018 року звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.07.2008 між позивачем та відповідачем було укладено договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з порушенням відповідачем зобовязань за кредитним договором станом на 30.11.2017 утворилась заборгованість в сумі 82584,90 грн., яка складається з наступного: 8321,17 грн. заборгованість за кредитом; 66993,02 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3100,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи: 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 3920,71 грн. штраф (процентна складова). Посилаючись на указані обставини, а також те, що відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, представник позивача просить суд стягнути із відповідача на користь позивача всю суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 09.07.2008 в загальній сумі 82584,90 грн. Ухвалою суду від 15.03.2018 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що проти позову заперечує повністю. [PERSON] посилалась на те, що дійсно отримувала кредитну картку, користувалась кредитними коштами, але при цьому і сплачувала кошти на погашення кредиту, але кошти зараховувались на відсотки, про значний розмір яких не знала. Позивач визнала, що підпис в Анкеті-заяві від 05.07.2008 року належить їй, а підпис у Довідці про умови кредитування від 05.08.2008 року, доданій [PERSON] до позову явно їй не належить, а тому оскільки її оригінал суду не було надано, указана Довідка не може вважатись частиною кредитного договору. Крім того, відповідач зазначила, що Умови та правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та [PERSON] вона не підписувала, співробітники [PERSON] її з ними не ознайомлювали, а тому посилання позивача на те, що вони є складовою кредитного договору є безпідставними. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні посилався на доводи викладені у відзиві на позов, у тому числі на те, що не дотримана письмова форма кредитного договору, а у поданих позивачем [PERSON], які підписані відповідачем не визначені умови кредитування. Крім цього, представник відповідача [PERSON] просив суд застосувати загальний і спеціальний строк позовної давності та відмовити повністю в задоволенні позовних вимог. Представником позивача [PERSON] було надано відповідь на відзив відповідача, в якому зазначено посилалась на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 09.07.2008 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 13800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 29.06.2011 року [PERSON] підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг затверджених Наказом [PERSON] від 06.03.2010 року. [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 09.07.2008 року отримала картки №4149605376823944, 4149605901555136, остання з яких мала термін дії останнього дня 07.2016 року. Із виписки вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому її твердження щодо незнання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3% (36% на рік), вказано розмір комісії та штрафів. Стосовно доводів відповідача та її представника про пропуск позовної давності, представник позивача [PERSON] посилалась на те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Термін останньої картки, яку отримала відповідач закінчився 31.07.2016, а тому представник позивача вважала, що з 31.07.2016 року почався перебіг позовної давності. [PERSON] подано позовну заяву до суду 07.02.2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Відповідно до пункту 1.1.7.31 договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років (а.с.104-109 том 1). Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що 09.07.2008 відповідач підписала Заяву, згідно з якою остання отримала кредит у вигляді установленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.38 том 1). Крім того, відповідач 29.06.2011 року підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка не містить будь-яких умов кредитування, у тому числі не містить відомостей про тип картки, яку [PERSON] просить [PERSON] оформити на її імя (а.с124 том 1). Відповідно до довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» [PERSON] отримала згідно з договором від 09.07.2008 дві кредитні картки 4149605376823944, №4149605901555136, термін дії останньої до липня 2016 року включно, що відповідач не заперечила (а.с.122 том 1). Позивач на підтвердження укладення кредитного договору та його умов також надав до суду Довідку про умови кредитування, яка нібито підписана [PERSON] Крім того, указана Довідка про умови кредитування підписана 05.08.2008, тобто пізніше Заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 09.07.2008 (а.с.39 том 1). Оскільки відповідач заперечила факт підписання Довідки про умови кредитування від 05.08.2008, заперечила справжність підпису, судом за її клопотанням було витребувано у позивача її оригінал (а.с.188 том 1), проте від представника позивача [PERSON] до суду подано повідомлення про те, що в архівах банку оригінал не виявлено (а.с.245 том 1). Відповідно до частини 6 статті 95 ЦПК України якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. За таких обставин, оскільки позивачем на вимогу суду не надано оригінал Довідки про умови кредитування від 05.08.2008, а відповідач ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, суд не бере до уваги указану Довідку як письмовий доказ. Таким чином, між сторонами у справі виникли кредитні правовідносини на підставі укладеного кредитного договору, який складається із Заяви від 09.07.2008 року, яка містить умову про тип кредитної картки «Універсальна», розмір базової відсоткової ставки (3 % на місяць або 36 % на рік), валюту кредиту, розмір кредитного ліміту, строк дії картки, який відповідає строку дії кредитного ліміту, спосіб погашення боргу за кредитом. Факт використання кредитних коштів їх періодичного повернення частинами відповідач визнала. З виписки по особовому рахунку [PERSON] за період з 22.07.2008 року по 30.11.2017 року вбачається, що позичальник використовувала кредитні кошти за допомогою кредитної картки 4149605376823944 останній платіж шляхом поповнення готівковими коштами своєї картки у терміналі самообслуговування у м.Тростянець відповідач здійснила 28.05.2015 на суму 820 грн. (а.с.13, 212 зворотній бік аркуша том 1). Не погоджуючись із заявленими банком позовними вимогами, [PERSON] просила застосувати наслідки пропуску банком строку позовної давності, тобто, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з цих підстав. Згідно з матеріалами справи за розрахунком позивача непогашена заборгованість за договором б/н від 09.07.2008 станом на 30.11.2017 складає 82584,90 грн., у тому числі: 8321,17 \~грн. заборгованість за кредитом; 66993,02 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3100,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи: 250,00 грн. штраф (фіксована частина); 3920,71 грн. штраф (процентна складова) (а.с.10-13). Так, згідно з частиною 1\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Підписуючи 09.07.2008 року Заяву, відповідач погодилася і з встановленою банком на момент підписання анкети-заяви та довідкою про умови кредитування процентною ставкою за користування кредитом на рівні, що не перевищує 3,0 % річних, оскільки, використавши кредитні кошти, які банк запропонував надати позичальнику на умовах сплати ним вказаної процентної ставки, [PERSON] їх періодично повертала, тобто, вчинила дії, що свідчать про згоду на запропоновані банком умови кредитування. Заява від 09.07.2008 не містить строку дії укладеного між сторонами кредитного договору. За таких обставин, за відсутності умов про строк дії кредитного договору, суд виходить з обов'язку позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами до дня закінчення строку кредитування, тобто по 31.07.2016 рік. Як зазначалось вище, позичальник частково повертала кредит, здійснивши останній платіж 28.05.2015 року у сумі 820 грн., чим визнала як наявність кредитної заборгованості, оскільки сплатила кошти на її часткове погашення, так і строк кредитування по 31.07.2016 року, оскільки здійснила часткове повернення боргу за допомогою кредитної картки. Крім того, позичальник згідно умов кредитного договору мав обов'язок щомісячно повертати банку кредит та до закінчення строку дії кредитної картки сплачувати 36% річних за використання кредитних коштів. Проте, після останнього платежу у травні 2015 року обов'язок щодо наступного чергового платежу позичальник не виконала і в послідуючому борг також не повертала. Згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з частиною 1\~статті 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 2 та ч. 4\~ст. 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5\~ст. 261 ЦК України). Оскільки сторонами кредитного договору обумовлено повернення кредиту частинами, тому право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки. Відповідач мала повернути банку заборгованість у повному обсязі в останній день дії кредитної картки, тобто 31.07.2016 року, а відтак, позивач має право захистити порушене право відносно кожного простроченого позичальником щомісячного платежу у межах трирічного строку позовної давності до дня звернення до суду (07 лютого 2018 року). Цей період включає вимоги про стягнення кредитного боргу і процентів за користування кредитом стосовно кожного простроченого платежу, строк давності якого не минув, а саме: за період з 07.02.2015 року по 31.07.2016 року. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Отже, проценти нараховуються в межах дії договору (карти), який в даному випадку спливає із закінченням дії карти. Позивач має право після закінчення строку дії картки на стягнення відповідних виплат за статтею 625 ЦК України, але таких вимог позивач не заявив. Указана правова позиція викладена у постанові [PERSON] Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Суму заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8321,17 грн., яка після останнього платежу 28.05.2015 року не змінилась, відповідач не спростувала відповідними доказами, а тому суд дійшов висновку, що в частині стягнення боргу за тілом кредиту позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Визначаючи суму боргу за відсотками, ураховуючи строк позовної давності за період з 07.02.2015 по 31.07.2016 (по строк дії останньої виданої відповідачу кредитної картки), суд виходить з такого. У період з 07.02.2015 по 31.03.2015 відповідач застосовував відсоткову ставку у розмірі 34,7 %, тобто у межах погодженої з відповідачем відсоткової ставки - 36 %, а з 01.04.2015 по 31.07.2016 року позивач нараховував відсотки за ставкою 43,2%, яка є більшою за погоджену з відповідачем ставкою. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з відповідачем було погоджено підвищення процентної ставки до 43,2% річних АТ КБ «ПриватБанк» всупереч положеннями статті 81 ЦПК України суду надано не було. Крім того, відповідно до частини 2 та 3 статті 1056-1 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору) встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банк змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відтак, з відповідача за період з 01 квітня 2015 року по 31 липня 2016 року підлягає стягненню заборгованість по процентам за користування кредитом, виходячи з процентної ставки 36 % річних, оскільки вимоги позивача стосовно застосування підвищеної процентної ставки є безпідставними. Отже, за період з 07.02.2015 року по 31.03.2015 року сума відсотків за користування кредитом становить 418,97 грн ((8321,17 грн. х (34,8% /365 днів = 0,095) х 53 дні (кількість днів прострочення за період з 07.02.2015 року по 31.03.2015 року))/100), яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку. За період з 01.04.2015 по 31.07.2016 року за відсотковою ставкою 36,0% сума процентів становить 3690,60 грн ((8321,17 грн. х (36,0% /365 днів = 0,099) х 448 днів (кількість днів прострочення за період з 01.04.2015 по 31.07.2016 року))/100), яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку. Отже, вимоги позивача про стягнення відсотків підлгяають задоволенню частково у сумі 4109,57 (3690,60 грн. + 418,97 грн.). Оскільки після 31.07.2016 року банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами, а також неустойку за порушення виконання зобов'язань, тому вимоги позивача про стягнення кредитної заборгованості за період з 01.08.2016 року по 30.11.2017 року задоволенню не підлягають. Стосовно вимог банку про стягнення неустойки (пені і штрафу). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч. 1\~ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 2 та ч. 3 цієї статті). За змістом приписів параграфу 2\~глави 49 ЦК України\~особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до п. 1 ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з ч. 1\~ст. 260 ЦК України\~позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього кодексу. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Стаття 266 ЦК України\~передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Отже, оскільки після спливу строку кредитування 31.07.2016 року у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, а у межах річного строку позовної давності, тобто, до 31.07.2017 року банк вимог про стягнення пені і штрафу не заявив, фактично звернувшись до суду лише 07.02.2018, тому позов в частині стягнення неустойки задоволенню не підлягає у зв'язку із спливом річного строку звернення до суду з цими вимогами. Отже, позов підлягає частковому задоволенню, зокрема, в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 12430,74 грн. у тому числі 8321,17 грн. за тілом кредиту, 4109,57 (3690,60 грн. + 418,97грн.) грн. за відсотками, в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено в сумі 12430,74 грн., тобто на 15%, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 264,30 грн. (1762 грн.* 15 %) судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial