Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

Представники позивача за довіреністю - [PERSON] і [PERSON] звернулись в суд в інтересах позивача з вищевказаним позовом посилаючись на те, що він є батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідач у справі - його колишня дружина після закінчення карантину планує виїхати з дитиною за кордон на постійне місце проживання та працювати там. Жити в Україні не планує. В такому разі позивач втратить можливість бачити сина. Відповідач мала намір позбавити позивача батьківських прав з метою подальшого безперешкодного виїзду за кордон. На даний час в Жовтневому районному суді міста Кривого Рогу розглядається справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання місця проживання дитини. Позивач проживає за кордоном, виїхати куди його змусили життєві обставини. Раз на рік він повертається на Україну, але відповідач не дозволяє йому бачитися з дитиною, чинить перешкоди у побачені з ним. Позивач заперечує проти виїзду дитини за кордон. Просить заборонити виїзд малолітнього [PERSON] за кордон до досягнення ним 16- річного віку. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлений судом своєчасно за адресою зазначеною в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, відзиву на позов не подала. Представник відповідача - адвокат Гузєв І.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що заявлений в позові спосіб захисту не передбачено ЦК України. Позивач не приймав участі у вихованні сина. Відповідач не має наміру виїжджати з дитиною за кордон на постійне проживання. Крім того, законодавством обмежено строк виїзду дитини за кордон - 3 місяці. Ввважає, що позов подано безпідставно, оскільки не доведено жодних обставин порушення прав позивача. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 травня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про заборону виїзду за кордон малолітньої дитини. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження. 16 червня 2020 року позивачем подано заяву про відвід судді, яку ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2020 року визнано необґрунтованою та передано для її вирішення у порядку, встановленому ч.1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 червня 2020 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Алексєєва О.В. відмовлено. 31 липня 2020 року позивачем повторно подано заяву про відвід судді Алексєєва О.В., яку ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року визнано необґрунтованою та передано для її вирішення у порядку, встановленому ч.1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 серпня 2020 року у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Алексєєва О.В. відмовлено. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 грудня 2020 року закрито підготовче провадження справи та призначено її до судового розгляду по суті. Вислухав пояснення представника відповідача, дослідив письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. [PERSON] народився [INFO] , його батьками в свідоцтві про народження зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Відповідач працює в комунальному закладі «Криворізька міська стоматологічна поліклініка №4» Криворізької міської ради» на посаді лікаря стоматолога-терапевта. Її заробітна плата за 6 місяців 2019 року склала 11934,04 грн (а.с.13,14). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтями 150, 153, 155 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ч. ч.1, 2, 3 ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці керується саме вищезгаданими приписами Конвенції та покладає в основу своїх рішень принцип дотримання «якнайкращих інтересів дитини». У Постанові від 24 січня 2019 року у справі № 359/10337/16-ц, провадження № 61-25047св18, Верховний Суд зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Нотаріально послівчена згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб, а також в інших передбачених Правилами випадках (п.3, 4 Правил) З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Разом з тим, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). При розгляді даної справи обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування судом не встановлено. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд не приймає до уваги як належні докази копії довідок з місця роботи відповідача та про її заробітну плату, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування. Також будь-яких доказів того, що відповідач всупереч інтересам неповнолітньої дитини має намір вивезти його за кордон, матеріали справи не містять. Позивачем також не надано доказів на підтвердження викладених в позові обставин про те, що відповідачем чиняться перешкоди йому у побаченні і спілкуванні з дитиною, та виїзд дитини за кордон позбавить його можливості приймати участь у вихованні малолітнього сина. Одночасно позивач зазначає, що на даний час мешкає за кордоном України , приїздить в м. Кривий Ріг раз на рік. Отже, виїзд дитини за кордон є реалізацією його законних прав та не може бути обмеженим за бажанням позивача та за відсутності передбачених законом підстав для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. Із викладених в позові обставин та наданих позивачем доказів не встановлено порушення відповідачем його прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За таких обставин, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими у судовому засіданні, зокрема належність, допустимість, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи інтереси малолітньої дитини, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. На підставі вище викладеного,

Outcome: dismissed