Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

Представник позивача в інтересах [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 20 грудня 2013 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно до досягнення повноліття. Вважаючи, що встановлений таким рішенням суду розмір аліментів підлягає зменшенню, оскільки у [PERSON] [INFO] народилась донька, [PERSON] , а [INFO] народився син, [PERSON] , на утримання яких з нього було стягнуто аліменти на користь [PERSON] відповідно до судового наказу Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 лютого 2020 року по справі № 264/37/20 у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів щомісячно та до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи утримання з 3 січня 2020 року. Таким чином вважав, що народження двох інших дітей, на яких на користь їх матері стягуються аліменти з нього за судовим рішенням, то це є підставами, передбаченими ст. 192 СК, для зменшення розміру аліментів. Отже [PERSON] просив суд змінити спосіб стягнення аліментів за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 20 грудня 2013 року шляхом подальшого стягнення на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , замість аліментів у розмірі 1/4 частки тверду грошову суму в розмірі 1500 грн., поклавши судові витрати на відповідача. Не погоджуючись із заявленими вимогами представник [PERSON] , [PERSON] , в інтересах останньої подав відзив на позов [PERSON] , де зазначив, що виключно стягувачу аліментів надано право вибору та ініціювання подальшої зміни в судовому порядку способу стягнення аліментів (в частці від доходу платника або в твердій грошовій сумі), тому платник аліментів позбавлений можливості впливати на обрання способу стягнення аліментів, однак може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. При цьому [PERSON] не подано позову про зменшення розміру аліментів та не надано доказів на підтвердження обставин для зменшення розміру аліментів. Додавав, що у позивача наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання малолітньої [PERSON] станом на 1 серпня 2020 року в розмірі 23988,44 грн. Оскільки позовна заява не відповідає чинному законодавству та є необґрунтованою, то просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову про зміну способу стягнення аліментів, стягнувши з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, попередньо оцінені в розмірі 3000 грн. 8 вересня 2020 року на адресу суду надійшла уточнена позовна заява від представника позивача, [PERSON] , за якою останній просив суд зменшити розмір аліментів за рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 20 грудня 2013 року шляхом подальшого стягнення на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , замість 1/4 частки від доходів відповідача аліменти в сумі 1500 грн. Позивач, [PERSON] , та його представник [PERSON] судове засідання не з`явились за невідомих суду причин повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленими належним чином. Представник позивача, [PERSON] , вказував у суді, що через зміну сімейного стану [PERSON] та відсутність у нього регулярного доходу він має на підставі ст. 184, 192 СК право на зменшення аліментів, що стягуються з нього на користь відповідачки. Додавав, що оскільки рішення суду від 20 грудня 2013 року про стягнення з нього аліментів було винесено до змін, що набули чинності у Сімейному кодексі України в 2017 році, то він має право на підставі правової позиції Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року по справі № 6-143цс13 на заміну також способу стягнення з нього аліментів. Просив суд задовольнити позов повністю. Представник відповідача, [PERSON] , у судовому засіданні, не визнаючи вимоги [PERSON] , вказував, що зміни, внесені до СК у 2017 році, розповсюджуються на наявні між сторонами правовідносини, тому посилання представника позивача щодо застосування редакції СК до змін, які відбулись у 2017 році, є недоречним. Просив суд відмовити у позові [PERSON] . Відповідачка, [PERSON] , у суді повністю підтримавши свій відзив, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві, заперечуючи при цьому проти задоволення позову [PERSON] . Третя особа, [PERSON] , надала суду заяву з проханням вирішити справу за її відсутності на розсуд суду. Суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Відповідно до змісту ч. 6 ст. 128 ЦПК судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, якщо у нього така адреса є. Суд зазначає, що на підставі заяви представника позивача, [PERSON] , від 7 серпня 2020 року останній зареєстрував свою електронну адресу в системі обміну електронними документами та просив суд надсилати процесуальні документи по справі в електронному вигляді на таку адресу: [INFO] (а. с. 23). Отже, суд встановив, що позивач був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через свого представника, [PERSON] , призначеного на 7 вересня 2020 року об 13-00 год. та на 28 вересня 2020 року об 15-00 год., а також на 13 жовтня 2020 року об 16-00 год. шляхом надсилання судових повісток про виклик на вказану таким представником електронну адресу (а. с. 51-52, 63-64). За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; а також першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: - неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; - повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; - неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; - неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. З огляду на викладене, суд зазначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Таким чином, з огляду на викладене обґрунтування суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом [PERSON] через неявку позивача та його представника [PERSON] відсутні. Суд при цьому зауважує, що хоча матеріали справи не містять заяв від [PERSON] про можливість провести розгляд справи за його відсутності, однак позивач діє у справі через свого представника, адвоката Довженко В. І. Отже, за ст. 223 ЦПК та правової позиція Верховного Суду щодо застосування таких норм, суд дійшов переконання про можливість провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, [PERSON] . Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, дослідивши матеріали справи, вважає уточнені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 20 грудня 2013 року по справі № 265/9266/13-ц з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а. с. 36). Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 13 березня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тельманівського районного управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 4 від 11 березня 2009 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 12). За свідоцтвом про народження, виданим Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області 5 вересня 2013 року, актовий запис № 679, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 13). Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 10 від 16 січня 2015 року, вбачається, що 16 січня 2015 року [PERSON] одружився із [PERSON] , внаслідок чого дружині було змінено прізвище на « [PERSON] », який натомість було за рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 жовтня 2019 року розірвано (а. с. 11, 14). На підставі судового наказу Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 10 лютого 2020 року вбачається, що з [PERSON] було стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи утримання проводити з 3 січня 2020 року (а. с. 15). Відповідно до наданого суду [PERSON] розрахунку Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки, [PERSON] , [INFO] , вбачається, що станом на 31 липня 2020 року заборгованість позивача становить 23988,44 грн. (а. с. 45). Згідно із наданого суду [PERSON] розрахунку Кальміуського ВДВС у місті Маріуполі заборгованості зі сплати аліментів [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , вбачається, що станом на 31 серпня 2020 року заборгованість позивача становить 22938,10 грн. (а. с. 50). На підставі інформації з ГУ ДПС у Донецькій області від 23 вересня 2020 року вбачається, що відомості про доходи [PERSON] за період з 1 січня 2019 року по 30 червня 2020 року включно відсутні (а. с. 62). Окрім цього з наданих [PERSON] та [PERSON] розрахунків держаних виконавців вбачається, що розмір аліментів був розрахований для сплати боржнику, [PERSON] , на підставі ч. 2 ст. 195 СК, тобто виходячи з середньомісячної заробітної плати одного штатного працівника за даними ГУ статистики у Донецькій області, з чого вбачається, що такий обрахунок проводився середньомісячної зарплати за червень-серпень в сумі 15243 грн. на місяць. Суд натомість зауважує, що відсутність офіційного доходу [PERSON] не звільняє його від обов`язку забезпечення належного утримання своїх неповнолітніх дітей. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 25 вересня 2019 року по справі № 755/14148/18 та у постанові від 7 листопада 2018 року по справі № 355/511/17. Суд зазначає, що за змістом ст. 18 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини кожна дитина має право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК) батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Зі змісту ст. 192 СК розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено за рішенням суду за позовом платника аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На підставі п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. При цьому в новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. За ч. 1 ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. На підставі ч. 2 ст. 182 СК розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Натомість мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць: для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, - з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Враховуючи наведені норми права, зважаючи на обрахунок боргу з аліментів позивачу виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, то суд встановив, що 1/4 частка на утримання дитини за червень - серпень 2020 року становила 3810,75 грн., 1/3 частка - 5081 грн., а відповідно 1/6 частка становитиме 2540,50 грн., що майже дорівнюватиме прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку. Натомість запропонований позивачем розмір аліментів у сумі 1500 грн. на місяць, який не визнавався відповідачкою, майже дорівнюватиме 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд при цьому відхиляє посилання представника позивача на постанову Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року по справі за № 6-143цс13, оскільки після її ухвалення відбулись зміни у СК, про що слушно зауважив представник відповідачки [PERSON] , за яких відповідно до ч. 3 ст. 181 СК спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом саме одержувача аліментів. Також за ч. 1 ст. 184 СК суд саме за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі, відповідно до змін, що були внесені до ст. 184 СК на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», які набули чинності 8 липня 2017 року. На підставі ст. 8 СК, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані СК, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Суд зазначає, що за ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Таким чином, враховуючі наведені положення цивільного законодавства, відсутність норми у СК (в редакції до змін від 8 липня 2017 року), яка б давала право платнику аліментів визначати самостійно спосіб плати аліментів, зважаючи на те, що правова позиція Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року по справі № 6-143цс13 не є нормою права, а нові акти цивільного законодавства (ст. 181, 184 СК) застосовується до прав та обов`язків, що виникли раніше між сторонами по даній справі саме з моменту набрання ними чинності, то доводи в цій частині представника позивача є неспроможними. При цьому підстав для застосування зворотної дії у часі до спірних правовідносин також немає, оскільки обов`язок зі сплати аліментів не є цивільною відповідальністю платника аліментів. Суд при цьому зазначає, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Аналогічний правовий висновок був зроблений Верховним Судом у постанові від 25 березня 2020 року по справі № 537/4259/15-ц. Також Велика Палата Верховного Суду звернула увагу в постанові від 12 червня 2019 року по справі № 487/10128/14-ц на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Крім того суд зауважує, що наразі з [PERSON] стягуються аліменти за судовими рішеннями у загальному розмірі 7/12 частки (1/3 + 1/4 = 7/12) від доходів позивача, що дорівнює 58,3%. Натомість відповідно до змісту ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» максимальний розмір відрахувань за аліментами з доходів боржника не може перевищувати 50%. На підставі наведеного вмотивування та враховуючи, що [PERSON] не згоден на проведення стягнення з нього у фактичному розмірі 58,3% від його доходів, то для захисту прав платника аліментів внаслідок наявності на його утриманні трьох дітей та, незважаючи на те, що позивач вказав у своїх вимогах про фактичну заміну способу стягнення аліментів, на що правом наділений лише стягувач аліментів, то враховуючи його уточнені вимоги про зменшення розміру аліментів з посиланням на відповідні норми сімейного права (ст. 192 СК), то суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення заявлених вимог [PERSON] . З огляду на наведене вмотивування, суд не приймає до уваги доводи представника відповідачки, [PERSON] , про необхідність відмовити у позові [PERSON] у повному обсязі. Таким чином судом при вирішенні спору було взято до уваги рівність прав дітей позивача, встановлені обставини справи та доведені [PERSON] підстави для зменшення розміру аліментів через зміну його матеріального та сімейного стану, з огляду на що суд дійшов висновку про можливість стягнення з [PERSON] на користь відповідачки аліментів на утримання доньки, [PERSON] , в розмірі 1/6 частки від його доходів, який одночасно буде дорівнювати розміру аліментів, які стягуються з позивача на утримання інших неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , 2009 р. н., та [PERSON] , 2013 р. н., та відповідатиме загальновизнаному розміру аліментів на утримання трьох і більше дітей (ст. 161 ЦПК). Отже, суд дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню шляхом зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на користь [PERSON] на утримання доньки, [PERSON] , з розміру 1/4 частки від доходів до розміру 1/6 частки доходів [PERSON] . На підставі ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. За ч. 1-3 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Отже, законодавець визначив право подати докази, що підтверджують розмір понесених стороною судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі. На підставі ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Враховуючи, що суд дійшов висновку про можливість часткового задоволення заявлених позовних вимог [PERSON] , враховуючи, що стягувачі аліментів звільнені від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то витрати [PERSON] на правничу допомогу підлягають відповідно до часткового задоволення позову [PERSON] стягненню з позивача на її користь у розмірі 1500 грн., оскільки були доведені суду згідно із ст. 137 ЦПК.

Outcome: partial