Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON], звернувся до суду з позовом до до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочину удаваним та визнання права власності. Позов мотивовано тим, що внаслідок розпаювання майна належного СК «Родина» відповідачами було набуто у власність корівник комплексу [NUMBER] в селі Трифонівка Великоолександрівського району Херсонської області, що склало 49,1 % від усього майна. Відповідачі які мали право на майнові паї СК «Родина», шляхом виділення їх в натурі, отримали майно у виді корівника комплексу [NUMBER] в селі Трифонівка Великоолександрівського району Херсонської області, набувши при цьому на нього право спільної часткової власності із визначенням часток наступним чином: [PERSON] - 43 %, [PERSON] - 10 %, [PERSON] - 5,7 %, [PERSON] - 12 %, [PERSON] - 30 %. 27 січня 2009 року сторони домовились про купівлю-продаж вказаного нерухомого майна, що виразилось у передачі кожним із співвласників належної частки у спільному майні у власність позивача, який прийняв таке майно та сплатив за нього певну грошову суму. З огляду на те, що відчуження кожним із співвласників належної йому частки у спільному майні шляхом здійснення його купівлі-продажу станом на 27 січня 2009 року могло бути забезпечене лише після оформлення кожним з них за собою права власності на визначену його частку, сторони погодили замість договору купівлі-продажу укласти правочин щодо відмови співвласників від своїх часток у майні на користь позивача, відповідно до якого відповідачі відмовились від вказаного права власності, а позивач його прийняв. Відповідні заяви відповідачі склали 27 січня 2009 року, які посвідчили у нотаріуса де також зазначили про те, що не заперечують проти оформлення права власності на корівник комплексу [NUMBER] в селі Трифонівка Великоолександрівського району Херсонської області на ім'я [PERSON] Оскільки відповідачі вчинили дії спрямовані на припинення цивільних прав, а саме права власності, на, що було складено акт відмови відповідачів від права власності на спірне нерухоме майно та їх намір передати це майно позивачу посвідчено нотаріально, відтак позивач просить визнати правочин удаваним та визнати право власності. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в межах і з підстав, викладених у ньому. Відповідачі по справі в судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, при цьому позовні вимоги визнали не заперечують проти задоволення вимог позивача. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та правовідносини сторін, приймаючи до уваги відсутність підстав для відкладення розгляду справи, а також, зважаючи на визнання відповідачами вимог позивача, суд вважає за можливе розглянути справу по суті в підготовчому судовому засіданні. Заслухавши представника позивача, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Внаслідок розпаювання майна належного СК «Родина» відповідачами було набуто у власність корівник комплексу [NUMBER] в селі Трифонівка Великоолександрівського району Херсонської області, що склало 49,1 % від усього майна. Такі обставини підтверджені: свідоцтвами про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) від 10 травня 2001 року: серія [NUMBER] ([PERSON].), серія [NUMBER] ([PERSON].), серія [NUMBER] ([PERSON].); протоколом № 51 засідання Ради СВЗМ «Родина» на видачу майнового паю за колективною заявою від 13 грудня 2004 року; Актами прийому-передачі основних засобів будівлі від 13 грудня 2004 року складеними між головою спілки СВЗМ «Родина» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також [PERSON] і [PERSON]; оціночним актом від 14 квітня 2004 року; Актом прийому-передачі основних засобів 18 грудня 2004 року. Із наданих документів вбачається, що відповідачі, які мали право на майнові паї СК «Родина», шляхом виділення їх в натурі, отримали майно у виді корівника комплексу [NUMBER] в селі Трифонівка Великоолександрівського району Херсонської області, набувши при цьому на нього право спільної часткової власності із визначенням часток наступним чином: [PERSON] - 43 %, [PERSON] - 10 %, [PERSON] - 5,7 %, [PERSON] - 12 %, [PERSON] - 30 %. Вказане майно знаходиться за адресою; [ADDRESS], та складається із будівлі літ. В, площею 1672 кв.м. Наявність заявленого права власності підтверджується положеннями частини третьої статті 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», частини другої статті 24 Закону України «Про власність», статті 328 ЦК України, в редакціях чинних на час виникнення цивільних правовідносин. 27 січня 2009 року сторони домовились про купівлю-продаж вказаного нерухомого майна, що виразилось у передачі кожним із співвласників належної частки у спільному майні у власність позивача, який прийняв таке майно та сплатив за нього певну грошову суму. З огляду на те, що відчуження кожним із співвласників належної йому частки у спільному майні шляхом здійснення його кунівлі-продажу станом на 27 січня 2009 року могло бути забезпечене лише післяоформлення кожним з них за собою права власності на визначену його частку, сторони погодили замість договору купівлі-продажу укласти правочин щодо відмови співвласників від своїх часток у майні на користь позивача, відповідно до якого відповідачі відмовились від вказаного права власності, а позивач його прийняв. Відповідні заяви відповідачі склали 27 січня 2009 року, які посвідчили у нотаріуса де також зазначили про те, що не заперечують проти оформлення права власності на корівник комплексу [NUMBER] в с. селі Трифонівка Великоолександрівського району Херсонської області на ім'я [PERSON] Таким чином, між позивачем та відповідачами 27 січня 2009 року було укладено правочин у порядку статті 347 ЦК України (далі - Правочин), який у розумінні статті 235 ЦК України, яка розтлумачена Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року № 6-116цс14, є удаваним, з огляду на його зміст та поведінку сторін впродовж 10 років його існування. Так, згідно із частинами першою та другою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Відповідно до частини першої та третьої статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Угоду між сторонами було укладено за таких обставин. Акт відмови відповідачів від права власності на спірне нерухоме майно та їх намір передати це майно позивачу посвідчено нотаріально, а отже сумнівів щодо їх дійсної волі бути не може. Відповідачі прийняли кошти від позивача, а отже це свідчить, що насправді вони переслідували мету сплатного відчуження майна, що притаманно договору купівлі-продажу, а не безоплатного його відчуження, що вбачається у випадку відмови від нього. З моменту відмови від майна відповідачі не вчиняли жодних дій щодо розпорядження, користування, володіння ним, що також свідчить про втрату ними інтересу до нього за описаних обставин. Весь зазначений період спірним майном користується саме позивач, до якого з боку відповідачів не було жодних претензій пов'язаних із чиненням ним перешкод своєю діяльністю. Факт складення нотаріально посвідчених заяв від імені відповідачів в одному примірнику, який залишився у нотаріуса, внаслідок чого вони не залишили собі жодного його оригіналу, також свідчить про відсутність у них будь-якого інтересу щодо подальшої долі майна. Вищенаведене відповідачами визнається, сумнівів, щодо достовірності вказаних фактів у суду не виникає, відтак доказуванню у відповідності до вимог ЦПК України не підлягає. [PERSON] та [PERSON] померли на час подання позовної заяви, що підтверджується копіями їх свідоцтв про смерть наявних в матеріалах справи і тому не включені до складу співвідповідачів. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У постанові ВСУ від 24.09.2014 року № 6-116цс14 колегія суддів зазначила, що відповідно до змісту статті 234 ЦК фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (стаття 235 ЦК). Отже, аналіз змісту Правочину свідчить про те, що при його укладенні відповідачі переслідували мету відчуження майна на користь позивача, що свідчить про відсутність у них інтересу щодо такого майна та його подальшої долі. Отже, фактично на сьогодні позивач повністю безперешкодно здійснює володіння нерухомим майном як цілісним майновим комплексом, що пояснюється набуттям його у власність на підставі договору купівлі-продажу, а не безоплатно. У відповідності до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Наведені доводи та той факт, що сторони досягли згоди щодо істотних умов договору купівлі-продажу нерухомого майна, переконливо свідчать про укладення між сторонами саме вказаного правочину. Тому, на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу до позивача перейшло право власності на вищевказані частки нерухового майна, зокрема право володіння, користування та розпорядження цим майном, що випливає з положень статей 316, 317, З 19 ЦК України. Відповідно до статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як передбачено статтею 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, так і відповідачів. Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої та частини третьої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року (далі - ЦПК України) судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було порушене неправомірними діями або бездіяльністю відповідачів, вирішення вимоги позову не віднесено до їх компетенції, відповідачами позовні вимоги не заперечувалися. На підставі викладеного та

Outcome: approved