Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Представник заявника [PERSON] звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки м.Москва Російскої Федерації, громадянки України, що була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS], яка померла [INFO] в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті - хронична недостатність кровообігу 3 ступеня, атеросклеротичний кардіосклероз. В обґрунтування заяви представник заявника посилається на те, що [PERSON] є донькою [PERSON], [INFO], яка [INFO] померла в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області. Після смерті матері [PERSON] отримала лікарське свідоцтво про смерть № 43 від 16 лютого 2017 року, де вказано, що [PERSON] померла внаслідок хронічної недостатності кровообігу 3 ступеня, атеросклеротичного кардіосклерозу. Заявник є громадянкою України, тому бажає отримати свідоцтво про смерть матері в Україні, про те їй відмовили у видачі свідоцтва про смерть [PERSON], тому що лікарське свідоцтво про смерть є документом, форма якого не відповідає формі визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я від 08.08.2006 №545. У зв'язку з чим вона звертається з даною заявою до суду. Заявник, [PERSON], в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник заявника [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник заінтересованої особи надала до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заперечень не мають, рішення просять винести на розсуд суду. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі наявних у справі доказах. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на таке. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до листа Приморського районного у місті Маріуполь відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції від 06.04.2017 за вих. №15.5-17-114 [PERSON] відмовлено в реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником ксерокопії лікарського свідоцтва про смерть, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерством охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданий 17 жовтня 1997 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON] [INFO], уродженка м. Красний Луч Луганської області, місце реєстрації: [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], [INFO], була матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 15.07.1958 року, Краснолуцьким міським ЗАГСом, актовий запис №1449. 07 серпня 1981 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після реєстрації шлюбу дружина отримала прізвище «[PERSON]», відповідно до рішення Краснолуцького міського суду від 20 травня 1999 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданий 21.12.1998 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженка м. Москва Російскої Федерації, місце реєстрації: [ADDRESS]. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №43, видане 16 лютого 2017 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO] , померла [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Причиною смерті згідно довідки про причину смерті №43 від 16.02.2017 стала хронічна недостатність кровообігу 3 ступеня, атеросклеротичного кардіосклерозу. Крім того, доводи заявника підтверджуються довідкою про захоронення від 06.02.2017, та фотокартками з кладовища. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла [INFO], підлягають задоволенню. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Згідно ч. 4. ст. 257-1, ст. 367 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved