Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-18 00:00:00

представник позивача 09.11.2020 року звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача коштів у сумі 360\~000 гривень, що становить половину доходу, отриманого відповідачем від здачі в оренду спільного з позивачем майна. Позовні вимоги представник позивача мотивує тим, що постановою Львівського апеляційного суду від 11.12.2018 року, яка залишена без змін після її перегляду у касаційній інстанції, встановлено, що нежитлові приміщення №4-1, 4-2, 4-3, загальною площею 111 м.кв. за адресою [ADDRESS] , є спільною власністю подружжя [PERSON] і [PERSON] з моменту набуття права власності на це майно. Також постановою суду покладено обов`язок на [PERSON] компенсувати [PERSON] суму кредиту, витраченого на ремонт даних приміщень, здійснено реальний поділ вказаних приміщень та встановлено, що вказане нерухоме майно, як під час шлюбу, так і після його припинення використовувалося [PERSON] для здачі в оренду з метою отримання прибутку. Вважає, що доходи, отримані від здачі майна в оренду, є спільною власністю подружжя, тому вона має право на отримання половини таких. У позовній заяві представник позивача наводить розрахунок суми, яка на думку позивача підлягає стягненню. При цьому, зазначає, що позивач при розрахунку суми трьохрічним строком позовної давності. Таким чином, просить стягнути з відповідача кошти за період з грудня 2017 року по листопад 2020 року. Просить позовні вимоги задоволити, судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді Залізничного районного суду м.Львова від 23.11.2020 року відкрито провадження у справі. 22.12.2021 року представник позивача [PERSON] надіслав до суду уточнену позовну заяву, у якій просить стягнути з відповідача 490\~750 грн, що на його думку становить половину доходу, отриманого відповідачем від здачі в оренду спільного з позивачем майна. 23.12.2020 року представником відповідача [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він зазначає, що позивачем надавалася згода на укладення договору оренди нежитлових приміщень, а відтак ст.1212 ЦК України, на його думку, не може бути застосована для регулювання правовідносин, що склалися між сторонами. Щодо розміру доходу від здачі майна в оренду, зазначає, що позивачем не враховано розмір сплачених податків, розмір фактично отриманих коштів від оренди є більш як на половину меншим від розміру встановленої орендної плати. Частина доходу була витрачена на утримання майна, а також понесені витрати на погашення кредиту за придбане нежитлове приміщення. Додає, що позивачем невірно визначено склад сторін у справі, оскільки договір оренди відповідачем укладався як підприємцем. 05.01.2021 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник зазначає, що реальний поділ майна подружжя було здійснено 11.12.2018 року, що виключає можливість отримання відповідачем орендної плати за частину приміщень, яка йому не належить. Додає, що відповідач не зазначив, в якому розмірі ним було сплачено податки, чи сплачувався податок на нерухоме майно, яка саме частина доходу була витрачена на утримання спільного майна. Звертає увагу, що обов`язок повернення частини отриманого кредиту за кредитним договором відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 11.12.2018 року покладено на позивача. Також зазначає, що витрати на ремонт нежитлових приміщень були здійснені відповідачем до 2013 року, тоді як позовні вимоги стосуються часу з грудня 2017 року до листопада 2020 року. З серпня 2013 року володільцем спірних приміщень є ТзОВ «РІТЕЙЛ УКРАЇНА», яке згідно договору оренди здійснює утримання приміщень, виконує необхідні ремонтні роботи. 27.01.2021 року до суду представником відповідача подано до суду заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, у якій він зазначив, що у спірному періоді (01.12.2017 року 05.08.2020 року) відповідач з огляду на п.3.1 Договору від 06.08.2013 року , призначень платежів у виписках і черговість платежів доходу не отримував. Усі кошти цього періоду, які зазначені у збільшених позовних вимогах 450\~750 грн. (без врахування витрат на податки та поточні витрати) були в порядку черговості погашення зараховані у період з 01.01.2014 року 30.11.2017 року. Також зазначає, що в період з 06.08.2020 року по 30.11.2020 року кошти отримані на відповідній правовій підставі новому договорі оренди, до умов якого приєдналася позивач і такий не оспорює. 17.03.2021 року до суду надійшло клопотання від представника позивача про долучення доказів відповіді на адвокатський запит з додатками. У судове засідання відповідач не з`явився. Причин неявки суду не повідомив. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, уточненій позовній заяві, відповіді на відзив. Представник позивача наголосив, що станом на 2018 рік, після ухвалення апеляційною інстанцією постанови про реальний поділ майна подружжя спільна власність подружжя перестала існувати. Виділена позивачу відповідно до постанови суду частина, є окремим майном, доходи від якої, на його думку, неправомірно отримав відповідач. Вважає, що відповідач не надав доказів сплати ним податків, витрат на утримання майна. Із запитом, зокрема, до органів фіскальної служби позивач не зверталася. Представник позивача зауважив, що всі докази ним подано та обов`язок обґрунтування розміру податків та витрат на утримання майна лежить на відповідачу. Щодо розрахунків, викладених у запереченні на заяву про збільшення позовних вимог, вважає такі необґрунтованими власними міркуваннями представника відповідача. Зазначив, що у ТзОВ «РІТЕЙЛ УКРАЇНА» не було недоплати розміром в 1\~000\~000 грн. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив з підстав викладених у відзиві та запереченні на уточнену позовну заяву. Додав, що стаття 1212 ЦК України, якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги не підлягає застосуванню, оскільки між відповідачем та підприємством-орендарем існують договірні відносини, а позивач надала згоду на укладення цього договору. Щодо обґрунтування розміру податків та витрат на утримання майна, зазначив, що ним надано суду копії банківських виписок, копії квитанцій, копії податкових повідомлень, товарні чеки. Зауважив, що це не всі документи, які стосуються спірного періоду, а лише ті, які вдалося зібрати. До органів фіскальної служби для визначення суми сплачених податків за майно відповідач не звертався. Додав, що основним видом діяльності відповідача, виходячи з інформації із загальнодоступних джерел, є здавання майна в оренду. Представник відповідача заперечує суму позову повністю. Також у судовому засіданні зауважив, що має сумнів у достовірності документів, долучених до відповіді на адвокатський запит, поданий представником позивача. Відповідно до\~ч.1\~ст.223,\~п.1\~ч.3\~ЦПК України\~ неявка\~у судове\~засідання будь-якого\~учасника справи\~за умови,\~що його\~належним чином\~повідомлено про\~дату,\~час і\~місце цього\~засідання,\~не перешкоджає\~розгляду справи\~по суті,\~крім випадків,\~визначених цією\~статтею. Якщо учасник\~справи або\~його представник\~були належним\~чином повідомлені\~про судове\~засідання,\~суд розглядає\~справу за\~відсутності такого\~учасника справи\~у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача за участю його представника. Заслухавши позивача, представників сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 17.07.2012 року задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу (а.с.9). Постановою Львівського апеляційного суду від 11.12.2018 року ухвалено здійснити реальний поділ нежитлових приміщень №№ «4-1», «4-2», «4-3», що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 11,7 кв.м., як об`єкта спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] еквівалент 14183,97 доларів США, що станом на час розгляду справи становить 393888, 84 грн. Ѕ частину коштів, щ обули сплачені ним особисто на погашення кредиту отриманого для придбання об`єкта спільної сумісної власності. Цією ж постановою встановлено, що вищезгадане майно як під час шлюбу, так і після його припинення використовувалось для здачі в оренду з метою отримання прибутку (а.с.10-19). Таким чином, дані обставини є встановленими та не потребують доведення. Згідно із Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №227393459 від 08.10.2020 року, [PERSON] є власником нежитлових приміщень №4-1, 4-2, загальною площею 53,9 кв.м. (в спільному користуванні тамбур 4,9 кв.м.) по [ADDRESS] (а.с.20). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №220876552 від 19.08.2020 року, на час видачі довідки [PERSON] був власником нежитлових приміщень загальною площею 111 кв.м. (опис: нежитлові приміщення №4-1, 4-2, 4-3) за адресою [ADDRESS] . Згідно умов Договору оренди нежитлових приміщень, посвідченого Сиротяком М.Р., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 06.08.2013 року в реєстрі за №607, укладеного між орендарем ТзОВ «РІТЕЙЛ УКРАЇНА» та орендодавцем - [PERSON] , об`єктом даного Договору є вищезгадані нежитлові приміщення (а.с.21-23). Відповідно до договору оренди нежитлових приміщень від 06.08.2013 року (а.с.56-61), укладеного між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендодавець) та ТЗОВ «Рітейл Україна» (орендар). За цим Договором орендодавець зобов`язується передати Орендарю в тимчасове платне користування нежитлові приміщення №4-1/3,0 кв.м., 4-2/101,8 кв.м., №4-3/6,2 кв.м., загальною площею 111,0 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться у власності орендодавця, а орендар зобов`язується оплачувати орендодавцю плату за користування. Загальна сума плати за календарний місяць оренди становить 15181, 00 гривень без ПДВ, що на момент підписання Договору еквівалентно 1900 доларів США згідно з офіційним курсом долара до гривні на день виставлення рахунку, порівняно з курсом, який діяв на день укладення даного Договору, розмір щомісячної плати пропорційно збільшується або зменшується. Сторони домовилися про те, що сума плати за календарний місяць оренди протягом перших п`яти місяців становить 12150, 00 гривень без ПДВ, що на момент підписання Договору еквівалентно 1520, 65 доларів 65 центів США, згідно з офіційним курсом долара до гривні. Сплата податків, та інших обов`язкових платежів, пов`язаних із виплатою орендної плати орендодавцеві, проводиться згідно діючого законодавства України (п.3.1. Договору). Відповідно до копії Заяви-згоди, підписаної [PERSON] 02.08.2013 року та посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяк М.Р., позивач даною заявою дала згоду своєму колишньому чоловіку [PERSON] на укладення та підписання договору оренди належних їм на праві спільної власності нежитлових приміщень загальною площею 111, 7 кв.м., які розташовані за адресою: [ADDRESS] на умовах на його розсуд. Також надала згоду на підписання її колишнім чоловіком [PERSON] договорів про внесення змін та доповнень до договору оренди нежитлових приміщень (а.с.62). Виходячи із поданої суду копії договору оренди нежитлових приміщень від 01.07.2020 року, такий укладено між ТзОВ «Рітейл Україна» (орендар) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (орендодавець). За цим Договором орендодавець зобов`язується передати орендарю в тимчасове користування нежитлові приміщення №4-1, №4-2, №4-3, загальною орендованою площею 111,0 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Строк дії договору встановлюється з 06.08.2020 року по 31.05.2023 року. П.3.1. Договору встановлено розмір місячної орендної плати, яка становить 20 000 гривень в місяць без ПДВ за весь об`єкт оренди (а.с.24-27). Згідно додаткової угоди №1 від 01.12.2020 року до Договору оренди нежитлових приміщень від 01.07.2020 року, укладеної між ТзОВ «Рітейл Україна» (орендар), фізичною особою підприємцем [PERSON] (сторона 2) та фізичною особою підприємцем [PERSON] (сторона 3), сторони домовилися про включення Сторони 3 в зобов`язання згідно умов Договору оренди нежитлових приміщень від 01.07.2020 року. Відповідно до п.4 цієї Угоди орендна плата за один місяць оренди становить 20000 грн без ПДВ за весь об`єкт оренди та розподіляється між Орендодавцями наступним чином: фізичній особі підприємцю [PERSON] 10000 грн. без ПДВ та фізичній особі підприємцю [PERSON] 10000 грн. без ПДВ, та підлягає сплаті на розрахунковий рахунок Орендодавців до 10 числа місяця після звітного. Пунктом 6 Угоди встановлено, що дана Додаткова угода вступає в силу з дати її підписання та строк цієї Додаткової угоди відповідає строку дії Договору. Дана Додаткова угода є невід`ємною частиною Договору оренди нежитлових приміщень від 01.07.2020 року (а.с.63, 64). Відповідно до довідки №5520-06 від 07.12.2020 року, виданою ТзОВ «Рітейл Україна», [PERSON] за період з 01.12.2017 року до 05.08.2020 року, [PERSON] було здійснено орендні платежі за користування приміщенням за адресою [ADDRESS] на загальну суму 901\~500, 00 грн. (а.с.48). Відповідно до довідки від 09.03.2021 року, виданої ТзОВ «Рітейл Україна», у Товариства відсутня заборгованість перед [PERSON] щодо платежів орендної плати по Договору оренди від 06.08.2021 року станом на листопад 2017 року, серпень 2021 року та грудень 2020 року (а.с.59). Додано Акти звірки взаємних розрахунків між Підприємством та відповідачем. Щодо заяви відповідача про даний документ викликає сумнів у його достовірності та доцільність залучення у зв`язку з цим до участі у справі ТзОВ «Рітейл Україна», то суд зауважує, що такий сумнів повинен бути обґрунтованим, а до початку судового розгляду клопотань про залучення до участі у справі інших осіб до суду не надходило. Питання можливої заборгованості Товариства перед відповідачем обговорювалося у судовому засідання та представники сторін висловили свої позиції з цього приводу. За таких обставин, суд вважає за можливе дослідити цей доказ та оцінити його у сукупності з усіма іншими. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. З урахування рішення Конституційного суду України від 19.09.2012р. № 17рп-2012, у справі за конституційним поданням ПП «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положень частини першої цієї статті, майно приватного підприємця, сформоване за рахунок спільної сумісної власності подружжя є об`єктом спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до п. 23,30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Таким чином, суд доходить висновку, що позивач має право на половину доходів, отриманих від здачі спільного сумісного майна подружжя в оренду. Позивач просить стягнути з відповідача кошти, які він отримав від здачі майна в оренду, за період з грудня 2017 року по листопада 2020 року. Суд зазначає, що, відповідно до постанови Львівського апеляційного суду від 11.12.2018 року, яка набрала чинності з дня її прийняття, здійснено реальний поділ приміщень по [ADDRESS] між позивачем та відповідачем. За даних обставин, з 11.12.2018 року згадані нежитлові приміщення втратили статус спільної сумісної власності, та у частинах, зазначених у судовому рішенні, стали особистою власністю кожного з колишнього подружжя, а 06.10.2020 року [PERSON] зареєструвала своє право власності на частину приміщень. В цій частині сторони спору заперечень не мають. Відповідно до\~ст.ст.317,\~319\~ЦК України,\~власникові належать\~права володіння,\~користування та\~розпоряджання своїм\~майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Таким чином, судом встановлено право [PERSON] на отримання доходу від здачі майна, яке їй належить в оренду. Відповідно до\~ст.1212\~ЦК України,\~особа,\~яка набула\~майно або\~зберегла його\~у себе\~за рахунок\~іншої особи\~(потерпілого)\~без достатньої\~правової підстави\~(безпідставно\~набуте майно),\~зобов`язана\~повернути потерпілому\~це майно.\~Особа зобов`язана\~повернути майно\~і тоді,\~коли підстава,\~на якій\~воно було\~набуте,\~згодом відпала. Положення цієї\~глави застосовуються\~незалежно від\~того,\~чи безпідставне\~набуття або\~збереження майна\~було результатом\~поведінки набувача\~майна,\~потерпілого,\~інших осіб\~чи наслідком\~події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Виходячи з наведеного, суд не застосовує при вирішенні справи ст.1212 ЦК України. Суд враховує, що дохід отриманий [PERSON] відповідно до договору оренди від 06.08.2013 року, на укладення якого сама позивач давала згоду, та договору оренди від 01.07.2020 року, до якого між сторонами укладена Додаткова угода. Хоча в позивача виникло право на володіння, користування та розпорядження свою часткою у нежитлових приміщеннях, вона не оскаржувала даних договорів. Договори оренди від 06.08.2013 року та від 01.07.2013 виконувалися та виконуються, та з цього приводу позивач до суду за захистом своїх прав не зверталася. Водночас, суд зазначає наступне. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст.182 ЦПК України). Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на доведення своїх вимог, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу витребування доказів без відповідних дій з боку сторін. Це підтверджується і положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеного у своїй постанові у справі №908/1879/17 нагадав, що стандарти доказування не передбачають обов`язку суду вважити доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Повертаючись до матеріалів справи, суд зазначає, що позивач, зокрема у відзиві на позов визнає, що відповідач сплачував податки та збори з отриманого ним доходу, податок на нерухоме майно, допускає можливість витрат на утримання майна. Суд зауважує, що сума витрат на оплату податків та зборів, повинна встановлюватися належними доказами, зокрема, фінансовими податковими звітами. У судовому засіданні судом було роз`яснено право сторін подавати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, звертатися до суду із заявами та клопотаннями, зокрема, щодо витребування доказів, якщо у сторін є труднощі із таким витребуванням, в тому числі і від іншої сторони, призначення експертиз. Жодних заяв та клопотань до суду від сторін з цього приводу не надходило. Представник відповідача у судовому засіданні визнав, що ним подано не усі документи, які підтверджують сплату податків. Крім цього, з частини банківських виписок, квитанцій, товарних чеків неможливо встановити призначення платежу. Крім цього, представником відповідача зазначено, що основною діяльністю відповідача, згідно відкритих реєстрів, є діяльність з надання в оренду нерухомого майна, що не відповідає дійсності. Так, відповідно до даних відкритого Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, який міститься на сайті Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search) основним видом діяльності [PERSON] є 47.25 Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах (основний), неосновним видом діяльності є: 56.30 Обслуговування напоями; 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Зважаючи, що сума, яку просить стягнути позивач не враховує здійснених відповідачем видатків, розрахунок отриманого чистого прибутку сторонами наданий не був, підстави для стягнення частини доходу у вказаному розмірі відсутні. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed