Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Представник позивача за довіреністю [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та стягнення грошових коштів в сумі 83000 грн., посилаючись на те, що 22.08.2017 між [PERSON] та [PERSON] нотаріально було укладено договір дарування житлової квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Однак позивач вважає, що при укладенні з відповідачем спірного договору дарування, належної [PERSON] квартири, останній вважав, що укладає саме договір довічного утримання, оскільки [PERSON] є особою похилого віку та потребує сторонньої допомоги і догляду, а [PERSON] запевнила позивача в надані з її боку постійних послуг по його догляду в замін передачі у власність [PERSON] вищезазначеної квартири. За таких обставин [PERSON] вважає себе ошуканим і просить суд визнати недійсним цей договір дарування. Крім цього, відповідно до доповнень до позовних вимог, позивач просить суд стягнути з [PERSON] грошові кошти в сумі 83000 грн., які остання отримала від [PERSON] для зберігання і які в подальшому [PERSON], на вимогу позивача повернути ці грошові кошти, відмовилась повертати вказану суму. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] та позивач [PERSON] позов підтримали в повному обємі з підстав викладених у позові, просили задовольнити. Додатково представник позивача звернув увагу суду на ту обставину, що [PERSON] при укладенні з [PERSON] договору дарування належної йому квартири, при ознайомленні у нотаріуса з текстом оспорюваного договору не міг повністю розуміти природу даного договору, оскільки в повній мірі не володіє українською мовою так як є громадянином іншої держави [PERSON], а нотаріус переклад договору польською мовою не здійснив, ні усно, ні письмово в повній мірі не пояснив, що [PERSON] підписує саме договір дарування, а не договір довічного утримання, представник позивача просив визнати недійсним цей договір дарування як такий, що укладений під впливом помилки. Додатково позивач [PERSON] в судовому засіданні звернув увагу суду на ту обставину, що він є особою похилого віку, а відповідач по справі [PERSON], обіцяючи його доглядати та піклуватися про нього до смерті, скористалась нагодою та замість договору довічного утримання спонукала його підписати договір дарування, тим самим ошукала його і привласнила його квартиру та заволоділа його грошима, які він дав на зберігання. Просить суд повернути йому житло та гроші. Представник відповідача адвокат [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні не визнали позовні вимоги, та просили у їх задоволенні відмовити. В обґрунтування своїх заперечень сторона відповідача посилається на те, що [PERSON] не вводила позивача в оману. Ніякої домовленості про утримання чи догляд позивача в обмін на квартиру між ними не було. Відповідач ніколи не спонукала позивача до укладення договору дарування, це відбулось саме за його ініціативою. Звернуто увагу суду на ту обставину, що незважаючи на свій поважний вік, [PERSON] перебував при здоровому розумі і ясній памяті, добре розумів та усвідомлював значення своїх дій, добровільно, без покладання на [PERSON] будь яких обовязків, передав останній безоплатно у власність свою квартиру. Це був вияв виключно його волі та доброго ставлення до [PERSON], яку [PERSON] бажав віддячити за допомогу в оформленні на постійне місце проживання останнього в будинок інтернат Голопристанський геріатричний пансіонат. Тому укладаючи договір дарування та особисто посвідчуючи його у нотаріуса, [PERSON], який вільно та досконало розмовляє та читає на українській мові, розумів його суть та наслідки. Під час посвідчення договору дарування, нотаріус особисто, на виконання своїх обовязків, ретельно, запитаннями, зясовувала волевиявлення дарувальника, пояснювала [PERSON] особливості такого договору та наслідки, на які і погодився останній, особисто підписавши цей договір. Ці обставини свідчать про те, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. Вислухавши обґрунтування сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з вищенаведеного, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що за договором дарування від 22.08.2017, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання отримала в дар від [PERSON] квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Домоволодіння, що відчужується за цим договором, належало дарувальнику [PERSON]. Документом, який підтверджує право власності дарувальника на відчужувану ним квартиру, є договір купівлі-продажу, посвідчений Голопристанською державною нотаріальною конторою Херсонської області 27.08.1989 за №2-2086; право власності на яку зареєстроване державним реєстратором Управління агропромислового та економічного розвитку Голопристанської РДА Херсонської області 17.08.2017 за номером запису про право власності 21909462. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона працює приватним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу Херсонської області та посвідчувала оспорюваний договір. Вона памятає, що до неї неодноразово звертався [PERSON] з повідомленням про те, що він хоче подарувати [PERSON] належну йому квартиру. На виконання своїх обовязків нотаріус розяснила йому, що в такому випадку його право власності на це майно припиниться. Позивач сказав, що йому відомо про це та наполягав на укладенні саме договору дарування. Тому [PERSON] призначила нотаріальне посвідчення договору на 22.08.2017. В обумовлений день [PERSON] прийшов в нотаріальну контору разом з [PERSON] Вони спілкувались між собою належним чином. Жодних спорів та конфліктів між ними не виникало. [PERSON] підготувала та роздрукувала проект договору дарування та передала його безпосередньо позивачу. [PERSON] ретельно прочитав його зміст підписав цей договір дарування. [PERSON] яких зауважень до тексту договору у останнього не було. Навпаки, на неодноразові запитання нотаріуса [PERSON] позивач відповідав, що він має намір укласти саме договір дарування. Намір укладення\~саме договору\~дарування з\~боку [PERSON]\~підтвердили свідки\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON]\~[PERSON],\~[PERSON],\~[PERSON],\~які в\~судовому засіданні\~вказали,\~що в\~розмові з\~ними позивач\~неодноразово вказував\~на своє\~бажання саме\~подарувати [PERSON]\~свою квартиру. Зазначили, що незважаючи на свій поважний вік, [PERSON], при спілкуванні перебував завжди при здоровому розумі і ясній памяті, добре розумів та усвідомлював значення своїх дій, психічними розладами не страждав, при цьому вільно та досконало розмовляє та читає на українській мові. Відповідно до положень ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статті 717 ЦК України, договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобовязань матеріального характеру. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до положень ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. За змістом ст. 230 ЦК України, правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину), так і прав та обовязків сторін. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підроблених документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Субєктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. В тексті позову ставиться питання у визнанні недійсним договору дарування з підстав, встановлених ст. 229 ЦК України, представник позивача виходить з того, що позивач помилявся щодо природи укладеного правочину, а саме, звертаючись до суду з вказаним позовом, наголошує, що перед укладенням оспорюваного правочину, відповідач обіцяла позивачу утримання та догляд, а тому останній вважав, що укладає з відповідачем саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Однак судом встановлено, що ініціатива укладення саме договору дарування виходила безпосередньо від самого позивача [PERSON] Що підтверджується показами свідка приватного нотаріуса [PERSON] н, яка посвідчувала договір, якими доведено, що перед посвідченням договору та підписанням його сторонами, його зміст було зачитано сторонам вголос та надано можливість самостійно прочитати текст. Дарувальник розумів, який договір він укладає і бажав укласти договір дарування. Крім того, судом встановлено, що згідно з пунктом 6.2 договору дарування від 22.08.2017 позивач [PERSON] своїм підписом особисто підтверджує, що останній має необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення вільне і відповідає його внутрішній волі, правочин останній вчиняє не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини, зловмисної домовленості, правочин не є фіктивним або удаваним. Тобто, суд приходить до висновку, що позивач не помилявся щодо природи укладеного правочину. Крім цього, в судовому засіданні, зі змісту пояснень самого [PERSON], оспорюваний правочин останній вважає таким, що вчинено саме під впливом обману з боку відповідача, оскільки обдарована [PERSON], в час укладення правочину, на його думку, обманула його щодо природи правочину, який він уклав, обіцяла після укладення правочину утримувати його. Тобто матеріалами справи встановлено, що предявляючи даний позов, представник позивача та сам позивач просили визнати недійсним оспорюваний правочин з підстав, передбачених ст. ст. 229, 230, 233, 235 ЦК України, тобто з різних самостійних підстав помилки, обману. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 р., правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230\~ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. З наведених мотивів, суд вважає, що рішення суду повинно стосуватися щодо вирішення питання про визнання недійсним договору дарування з підстав укладення такого під впливом обману. Змістом положень ч. ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, стороною позивача в судовому засіданні не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір дарування вчинявся позивачем під впливом обману з боку відповідача, що позивачем [PERSON] неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення останнього, тобто не було доведено обставини, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог. Ретельний аналіз встановлених в суді обставин свідчить про те, що [PERSON] повністю розумів природу договору дарування, а також права та обовязки, що у нього виникнуть після його укладення. На підставі наданих суду доказів суд приходить до висновку, що укладений договір відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи та змісту правочину, а тому він не може бути визнаний недійсним. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання недійсним договору дарування, укладеного 22.08.2017 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], відсутні. Тому у задоволенні позову в частині цієї вимоги [PERSON] належить відмовити. Що стосується вимоги сторони позивача про стягнення з [PERSON] грошових коштів в сумі 83000 грн., які остання отримала від [PERSON] для зберігання і які в подальшому [PERSON], на вимогу позивача повернути ці грошові кошти, відмовилась повертати вказану суму, то суд В ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як вбачається з позову на підтвердження своїх вимог, позивачем надано суду квитанцію зняття вищезазначених коштів у Голопристанському філіалі ПАТ «Райфайзен банк Аваль», при цьому, в наявному документі не вказано хто знімав і кому в подальшому передавались ці кошти. Згідно ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. З огляду на викладене надана позивачем квитанція зняття коштів не може використовуватися для встановлення обставин отримання відповідачем коштів позивача на зберігання, оскільки не містить опису цих подій, та не дає відповіді на питання як і на яких умовах відповідач могла отримати ці кошти. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що належних доказів позивачем не надано, надати оцінку наявній у справі квитанції зняття вищезазначених коштів у Голопристанському філіалі ПАТ «Райфайзен банк Аваль», через невідповідність неможливо, суд приходить до висновку, що вищезазначені вимоги позивача не підтвердженні та задоволенню не підлягають. Згідно за ст.\~141\~ЦПК України у звязку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на нього.

Outcome: dismissed