Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у квітні 2017 р. звернулася до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача на користь позивача невиплачену суму з оплати праці та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 22 504,63 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 144 927,76 грн. Представник позивача в обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що 01.12.2014 р. був прийнятий на роботу до відповідача на посаду старшого консультанта з питань автомобільного сервісу та відповідно до наказу № 038-к від 30.03.2016 р. його було звільнено з посади за угодою сторін згідно ст. 36 КЗпП України на підставі поданої ним заяви від 25.03.2016 р. Проте, на час звільнення позивача, відповідач мав заборгованість по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку на загальну суму 22 504,63 грн. та та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 144 927,76 грн, у зв'язку з чим представник позивача просила позов задовольнити. В судовому засіданні 31.05.2017 р. представник позивача подала заяву про збільшення позовних вимог та просила суд стягнути відповідача на користь позивача невиплачену суму з оплати праці та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 22 504,63 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 161 164,48 грн., що разом становить 183 669,11 грн.(а.с. 51-52). В подальшому представник позивача не з'явився, подав заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги з урахуванням їх збільшень підтримав та просив їх задовольнити (а.с. 65). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивача та його представника. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, двічі подавав клопотання про відкладення розгляду справи (а.с. 45, 58), при цьому, представником відповідача, у разі неможливості прибути в судове засідання, жодних заперечень на позов, у разі їх наявності суду не направлено, ставлення до позову не висловлено, у зв'язку з чим, враховуючи належне повідомлення відповідача, тривалий час розгляду даної справи судом, відсутності заперечень на позов, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] на підставі Наказу № 17-к від 01.12.2014 р. ТОВ «Авто Метрополіс», був прийнятий на посаду старшого консультанта з питань автомобільного сервісу (а.с. 10 зворот). Встановлено, що відповідно до витягу з Наказу № 038-к від 30.03.2016 р. [PERSON] звільнено з займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Одночасно зазначеним вище Наказом було передбачено виплату позивачу грошову компенсацію за невикористану відпустку за 25 календарних днів (а.с. 9, 12). Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку (25 календарних днів), заборгованість відповідача перед позивачем становить 22 504,63 грн. (а.с. 13). Представник відповідача, отримавши позовну заяву з додатками (розрахунками) та в подальшому заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 44, 64), жодним чином не спростував наявність, на день звільнення позивача з займаної ним посади заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку в розмірі 22 504,63 грн., суду не надано жодного письмового доказу про проведення з позивачем остаточних розрахунків та виплати йому нарахованих Підприємством сум. Згідно ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організації повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Враховуючи відсутність спростувань представником відповідача наявності перед позивачем [PERSON] заборгованості в розмірі 22 504,63 грн., та змістовних заперечень на розрахунки позивача, суд приймає до уваги наданий останнім розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, який становить в розмірі 161 164,48 грн. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позивачем відповідно ст. 60 ЦПК України, доведені в судовому засіданні позовні вимоги, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 47, 83, 116, 117, 2371 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 79, 88, 179, 209, 212-215 ЦПК України, Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», суд -

Outcome: approved