Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Представник заявника адвокат Будник Микола Володимирович звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , який помер [INFO] в смт. Садово-Хрустальненський, м. Хрустальний (м. Красний Луч), Україна. В обґрунтування заяви представник заявника посилається на те, що [INFO] в смт. Садово-Хрустальненський, м. Хрустальний (м. Красний Луч) помер чоловік [PERSON] . Причина смерті - хронічна серцева недостатність ІІІ ст. Кардіосклероз атеросклеротичний. Звернувшись до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Сватівському району та м. Голубівка Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті її чоловіка [PERSON] , оскільки він помер на території, яка не підконтрольна Україні, і довідка про його смерть вважається недійсною. Встановлення факту смерті має для [PERSON] юридичне значення, так як вона зможе провести державну реєстрацію смерті чоловіка у встановленому законом порядку. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 10 серпня 2020 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. Заявник в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представник заявника в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі та участі заявника, вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Сватівському району та м. Голубівка Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 31.07.2020 за вих. № 342/21.13-115 заявнику [PERSON] відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником документом на підтвердження смерті останнього, оскільки наданий документ - свідоцтво про смерть (лікарське свідоцтво про смерть) видане на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Згідно паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 03.06.1999, [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Новогеоргіївка Ананьївського району Одеської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області 03.06.1999, [PERSON] , [INFO] , уродженець с. Слободище Бердичевського району Житомирської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є дружиною [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серія [NUMBER] , виданого 15.07.1964 Вахрушевською міськрадою Луганської області. Прізвище дружини після реєстрації одруження [PERSON] . Заявником надано лікарське свідоцтво про смерть № 31 від 25.07.2020, згідно якого [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в смт. Садово-Хрустальненський, м. Хрустальний (м. Красний Луч), причина смерті - хронічна серцева недостатність ІІІ ст. Кардіосклероз атеросклеротичний. Також на підтвердження факту смерті[PERSON] заявником до матеріалів справи додано свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті, які видані установами, що знаходяться на тимчасово не підконтрольній території України. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , задовольнити, зазначивши, що останній помер в смт. Садово-Хрустальненський, м. Хрустальний (м. Красний Луч), Україна, оскільки це підтверджується матеріалами справи. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved