Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

представник позивача звернувся в суд з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно її дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що позивач протягом останніх одинадцяти років займається вихованням своїх синів - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], оскільки їх мати - відповідач [PERSON] ухиляється від обов'язків по їх вихованню, не проявляє ніякої зацікавленості до них, участі у вихованні не приймає, не цікавиться духовним, фізичним та соціальним розвитком своїх синів, матеріальної допомоги для гідного їх розвитку не надає, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав. Рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 06 червня 2007 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, а дітей залишено проживати при батькові. На даний час, позивач фактично виконує обов'язки як батька, так і матері, опікується дітьми та матеріально забезпечує, мати ж участі у їх вихованні не приймає і проживає за іншою адресою. Крім того зазначає, що у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 126 818,07 грн. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на обставини позову, проти заочного розгляду справи не заперечили. У судове засідання відповідач не з'явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причину неявки не повідомила, відзив не подала, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - органу опіки та піклування Перечинської РДА Закарпатської області у судове засідання не з'явилася, однак подала суду заяву про розгляд справи без її участі, при цьому підтримавши висновок органу про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. У судовому засіданні встановлено, що матір'ю дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є відповідач [PERSON], що стверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER], виданими відповідно виконкомом Порошківської сільської ради Перечинського району Закарпатської області та відділом реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області 13 грудня 2007 року (а. с. 6, 7). Також встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком та знаходяться на його повному утриманні і вихованні, батько забезпечує здобуття ними освіти, постійно підтримуючи зв'язок зі школою, систематично відвідуючи батьківські збори; згідно характеристик Порошківської ЗОШ І-ІІІ ступенів мати вихованням синів не займається взагалі, з дітьми не спілкується, не допомагає і не цікавиться їх успіхами у школі (а. с. 9, 10, 12, 13). Вказані обставини, а також позитивні характеристики та якості позивача [PERSON] підтверджуються письмовими заявами його батьків, а також сусідів (а. с. 14, 15, 17, 18). Крім того, як вбачається з довідки Великоберезнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області від 12 вересня 2018 року № 13.2-14/4465, у відповідача [PERSON] станом на 01 вересня 2018 року існує заборгованість зі сплати аліментів перед стягувачем [PERSON], стягуваних згідно виконавчого листа № 2-80, виданого Перечинським районним судом Закарпатської області 16 липня 2008 року, у розмірі 126 818,07 грн. (а. с. 11). Отже, відповідач [PERSON] повністю самоусунулася від виконання материнських обов'язків, а саме взагалі не відвідує дітей, не проявляє материнської турботи щодо синів, не піклується про їх фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров'ям та навчанням, а також матеріально не забезпечує синів і не сплачує аліментів на їх утримання. Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Перечинської районної державної адміністрації Закарпатської області № 10/01-31 від 11 січня 2019 року уповноважений орган вважає за доцільне надати згоду на позбавлення батьківських прав громадянки [PERSON], що зареєстрована за адресою: [ADDRESS], відносно дітей - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], як такої, що ухиляється від виконання батьківських обов'язків (а. с. 59, 60). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У частині 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, вказано: «Держави-учасники зобов'язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її злагоди, приймаючи до уваги права та обов'язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, суд приймає до уваги те, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Крім цього, вирішуючи даний спір, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справі № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018 року, яка зводиться до наступного. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв'язки із сім'єю, крім випадків, коли доведено, що сім'я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов'язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини, яка не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв'язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов'язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір'ю, та вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Враховуючи вищенаведене та те, що відповідач повністю відсторонилася від виконання батьківських обов'язків і не проявляє відносно синів щонайменшої турботи, суд вважає, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав щодо її синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved