Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості. У позові вказував, що 11.09.2014 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір без номеру, згідно умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку складає між нею та позивачем договір, що підтверджується підписом у заяві. Зазначав, що банк свої зобов`язання виконав, оскільки надав відповідачу кредит у розмірі, указаному в договорі, а відповідач взяті на себе зобов`язання не виконала належним чином, у зв`язку з чим станом на 18.11.2018 року утворилася заборгованість у розмірі 12001,57 грн., з яких: 1689,64 грн. - тіло кредиту; 1133,80 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 8130,44 грн. - нараховано пені; а також штрафи: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 547,69 грн. - штраф (процентна складова). Просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором без номера від 11.09.2014 року у розмірі 12001,57 грн. та 1762,00 грн. судового збору. Відповідач [PERSON] звернулася в суд із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», про визнання кредитного договору недійсним. У зустрічному позові вказувала, що в АТ КБ «ПриватБанк» не укладала та не підписувала ніяких кредитних договорів. На час укладення договору вона не досягла шістнадцятирічного віку і була особою з неповною цивільною дієздатністю, не мала права вчиняти такі правочини. Вважає, що працівники банку маючи її дані, доступ до яких вони отримали на початку вересня 2014 року після видачі кредитної картки для нарахування стипендії, могли сфальсифікувати кредитний договір (підписи на доданих до позовної заяви документах не належать їй, а зроблені іншою особою). Посилаючись на ст.ст.203, 207, 208, 215, 216 ЦК України просила визнати недійсним договір б/н від 11.09.2014 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та нею, [PERSON] У судове засідання представник позивача не з`явився, належним чином повідомлений про місце, день та годину слухання справи, в позовній заяві зазначив, що в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника банку та винесення заочного рішення. Також у доданому до позовної заяви клопотанні зазначив, що банк підтримує позовні вимоги в повному обсязі, необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку банку відсутні. Проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення судом не заперечує. У наданій суду відповіді на відзив на позов відповідача представник позивача [PERSON] зазначила, що [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 11.09.2014 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На підставі підписаної відповідачем заяви, що разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку складають договір про надання банківських послуг, відповідачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] - ключем до карткового рахунку є пластикова картка, яку отримала відповідач, та мобільний телефон, який вона вказала. Згідно укладеного договору банком відкрито відповідачу банківський рахунок з встановленням дебетово-кредитної схеми, з початковим встановленим кредитним лімітом в розмірі 0 грн. Послалася на ст.32 ЦК України, положення Глави 6 Постанови НБУ №492 від 12.11.2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», якими передбачено, що неповнолітні особи віком від 16 до 18 років відкривають поточні рахунки в загальному порядку, встановленому для повнолітніх осіб. Згідно виписки по картрахунку, до 17.02.2017 року відповідач не користувалася кредитною карткою, а банком відкрито рахунок з нульовим кредитним лімітом, що не суперечить чинному законодавству, адже особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років мають право самостійно укладати договори про відкриття банківських рахунків. Вже після досягнення клієнтом повноліття, банком на підставі раніше укладеного договору про надання банківського обслуговування, в межах діючої платіжної схеми, збільшено кредитний ліміт. Можливість збільшення кредитного рахунку банком передбачена умовами договору. Умовами договору встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідальність клієнта настає в момент використання кредитного ліміту - тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом введення ПІН-коду (в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через РOS-термінал торгової точки), саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові. В порушення ст.526 ЦК України відповідач належним чином свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, що стало підставою для звернення з позовом до суду. Нарахування банком пені передбачено ст.611 ЦК України та Умовами та Правилами надання банківських послуг. Розмір пені зазначається в тарифах. Твердження відповідача про те, що підпис виконаний не нею, а іншою особою, не мають правового значення по даній справі. Позов про визнання кредитного договору недійсним у встановленому порядку не заявлявся і предметом судового розгляду не був. Правом на оспорювання даного договору у судовому порядку ще до звернення позивача з позовом жодна зі сторін не скористалася. Відповідач не надала доказів вчинення шахрайських дій з боку працівників банку, а тому заперечення відповідача з приводу не укладення кредитного договору є хибними та не відповідають дійсності. Відповідно до Правил користування карткою, строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 11.2019 року. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 02.12.2018 року - до спливу строку позовної давності. Тому при зверненні до суду позивачем дотримано строк позовної давності. Просила задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. Також представник позивача [PERSON] надала суду відзив на зустрічний позов відповідача, у якому послалася на ті ж обставини, що і у відповіді на відзив на позов відповідача. Крім того зазначила, що не справжність підпису [PERSON] в Анкеті-заяві від 11.09.2014 року може бути підтверджено лише почеркознавчою експертизою, яка в даній справі не проводилася. Предметом позову, який підлягає доказуванню, є розмір заборгованості за кредитним договором. АТ КБ «ПриватБанк» надав суду докази щодо наявності заборгованості за договором (розрахунок заборгованості). Відповідач не спростувала надані банком докази. На даний час [PERSON] належним чином не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, а тому позовні вимоги банку є обґрунтованими та підлягають до задоволення в повному обсязі. Заперечення відповідача з приводу не укладення кредитного договору є хибними та не відповідають дійсності. Кредитний договір укладений між банком та відповідачем 11.09.2014 року, тому саме з цієї дати позичальнику було відомо про порушення її прав, та з цього часу розпочався перебіг строку позовної давності, який сплив 11.09.2017 року. Відповідач звернулася до суду із зустрічним позовом в 2019 році, тобто із пропуском строку позовної давності. Просила застосувати строк позовної давності та відмовити відповідачу в задоволенні позову в повному обсязі. Позовні вимогу банку задовольнити в повному обсязі. У судове засідання відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання про що є відомості в матеріалах справи. До початку судового розгляду справи по суті від представника відповідача Шваюка П.В. надійшла заява про проведення розгляду справи за їх відсутності. У наданому суду відзиві на позов послалася на ті ж обставини, що і у зустрічному позові. Крім того зазначила, що необхідно застосувати позовну давність до вимоги про стягнення пені, оскільки останній внесок нею зроблено 04.06.2017 року. Просила відмовити в позові АТ КБ «Приватбанк» у зв`язку з безпідставністю та пропуском строків позовної давності. 26.03.2019 року відповідач [PERSON] подала клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. 17.04.2019 року представник відповідача [PERSON] відкликав дане клопотання. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, дійшов висновку, що позов АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом установлено, що підставою позовної вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором без № від 11.09.2014 року стало невиконання нею своїх зобов`язань за цим договором. На підтвердження позовних вимог та на спростування заперечень відповідача представником АТ КБ «ПриватБанк» надано суду такі докази: Копію анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 11.09.2014 року, підписаної особою, яка не досягла шістнадцятирічного віку - [PERSON] , [INFO] та представником банку [PERSON], згідно якої відповідач погодилася з тим, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення і згідна з його умовами. Копію довідки АТ КБ «ПриватБанк» №30.1.0.0/2-20181208/124 від 21.02.2019 року, з якої установлено, що клієнт [PERSON] згідно кредитного договору без номеру від 11.09.2014 року отримала картку № [NUMBER] зі строком дії до останнього дня 11.2019 року. Копію виписки по рахунку [PERSON] за період з 01.01.1999 року по 19.02.2019 року, з якої встановлено, що з 17.02.2017 року на платіжну картку № [NUMBER] встановлено кредитний ліміт у розмірі 2000,00 грн. Заперечуючи проти позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відповідач [PERSON] посилається на те, що вона не підписувала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 11.09.2014 року. На спростування позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» та підтвердження заперечень проти позову, викладених у відзиві на позов, відповідачем [PERSON] не надано суду жодних доказів. 26.03.2019 року відповідач [PERSON] подала клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. 17.04.2019 року представник відповідача [PERSON] відкликав дане клопотання. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. З положень кредитного договору та ст.ст.634, 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимог цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Тобто з наданих АТ КБ «ПриватБанк» та безпосередньо досліджених доказів судом установлено, що 11.09.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та неповнолітньою [PERSON] , яка не досягла шістнадцятирічного віку, у порядку ст.634 ЦК України укладено кредитний договір без номера, згідно умов якого з 17.02.2017 року відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 43,20% річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - до останнього дня 11.2019 року. Відповідач [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, які встановлені кредитним договором. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором. У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором без номеру від 11.09.2014 року за період з 17.02.2017 року по 18.11.2018 року виникла заборгованість, сума якої становила 12001,57 грн., з яких: 1689,64 грн. - тіло кредиту; 1133,80 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 8130,44 грн. - нараховано пені; 1047,69 грн. - заборгованість по судовим штрафам, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості. Стосовно вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача [PERSON] пені у розмірі 8130,44 грн., а також штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500,00 грн. та штрафу (процентної складової) у розмірі 547,69 грн. то судом встановлено таке. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків, як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни. Пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку передбачено, що у разі виникнення прострочених зобов`язань за борговими зобов`язаннями на суму від 100 грн., клієнт сплачує банку пеню, відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування процентів по кредиту. Позивачем нараховано два види пені та штраф у зв`язку з виникненням простроченої заборгованості за кредитом. Враховуючи вищенаведене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. На думку суду позивачем в порушення ст.61 Конституції України неправомірно застосовано два види відповідальності за порушення умов кредитного договору у виді пені та штрафів, а тому вимога АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з відповідача [PERSON] пені у розмірі 8130,44 грн. задоволенню не підлягає. Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові №6-2003цс15 від 21.10.2015 року. Враховуючи викладені обставини Суд дійшов висновку, що станом на 18.11.2018 року сума загальної заборгованості [PERSON] за кредитним договором без номеру від 11.09.2014 року становила 3871,13 грн., з яких: 1689,64 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1133,80 грн. - відсотки за користування кредитом; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 547,69 грн. - штраф (процентна складова), які підлягають стягненню з неї на користь АТ КБ «ПриватБанк». Відповідачем [PERSON] у відзиві на позов зазначено про застосування наслідків спливу річного строку позовної давності до вимоги про стягнення з неї пені з посиланням на те, що останній внесок нею зроблено 04.06.2017 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Положенням п.1 ч.2 ст.258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 вказаної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Однак підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до вказаної вимоги у суду немає, оскільки у її задоволенні суд відмовив з підстав невідповідності даної вимоги ст.61 Конституції України. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» підлягають до часткового задоволення із стягненням з відповідача на користь позивача понесених ними судових витрат у сумі 38,71 грн., - пропорційно до задоволених позовних вимог відповідно до ст.141 ЦПК України. Підставою зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним відповідач [PERSON] зазначає, що станом на час укладення кредитного договору - 11.09.2014 року, вона не досягла шістнадцятирічного віку, а тому не мала права вчиняти такий правочин. На підтвердження зустрічного позову відповідачем [PERSON] суду доказів не надано. З копії паспорту серія [NUMBER] , виданого 07.11.2014 року Вижницьким РС УДМС в Чернівецькій області встановлено, що відповідач [PERSON] народилася [INFO] . Тобто станом на 11.09.2014 року - час укладення кредитного договору, [PERSON] не досягла шістнадцятирічного віку. Представником АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження згоди батьків відповідача на укладення кредитного договору від 11.09.2014 року. Частиною 2 ст.203 ЦК України визначено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до ч.1 ст.34 ЦК України, повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). У статті 31 ЦК України зазначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду. Відповідно до ст.32 ЦК України, крім правочинів, передбачених ст.31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право: 1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами. 4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатись вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку). Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від будь-кого із батьків (усиновлювачів). У разі заперечення того з батьків (усиновлювачів), з яким проживає неповнолітня особа, правочин може бути здійснений з дозволу органу опіки та піклування. Згідно положень ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Характер кредитних правовідносин, які є досить складними і передбачають обов`язок позичальника регулярно, в обов`язковому порядку, вносити кошти на погашення кредиту, сплачувати відсотки та комісії, нести матеріальну відповідальність за порушення строків грошових платежів, незважаючи на порівняно незначний розмір кредиту, не дає підстав віднести кредитний договір до дрібних побутових правочинів, а тому, відповідно до вимог закону, у разі, коли позичальником є неповнолітня фізична особа, кредитний договір з нею може бути укладений лише за згодою її батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Частиною другою ст.222 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи. У постанові Верховного Суду від 12.04.2018 року по справі №289/1996/16-ц викладена правова позиція щодо застосування норм права до правовідносин, які є аналогічними тим, що виникли між сторонами у даній цивільній справі, в якій зазначено, що для укладання кредитного договору, фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами ст.215 ЦК України може бути визнано недійсним. З безпосередньо досліджених доказів судом установлено, що відповідач [PERSON] уклала кредитний договір з АТ КБ «ПриватБанк» у віці неповних 16 років без згоди батьків та органу опіки та піклування, маючи при цьому неповну цивільну дієздатність і не маючи права на укладення такого договору самостійно. Тому суд приходить до висновку, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам ч.2 ст.203 ЦК України, а тому повинен бути визнаний недійсним. Суд визнає безпідставними доводи представника АТ КБ «ПриватБанк» щодо зміни кредитного ліміту з нульового значення до 2000,00 грн. та початок використання нею кредитної картки з 17.02.2017 року, тобто, після досягнення повноліття - відповідної особливості початку перебігу лише із цього часу її відповідальності перед позивачем по первісному позову, оскільки незалежно від часу надання банком кредитних коштів за даним договором, підставою відповідальності за нею є, передусім, умови письмового правочину, дійсність якого можлива лише від самого початку дії договору, а не внаслідок додержання певної умови, яка сторонами додатково не передбачена. Таким чином, доводи представника АТ КБ «ПриватБанк» про те, що кредитний ліміт було установлено на платіжну картку відповідача після досягнення нею повноліття, не мають правового значення, оскільки кредитний договір, складовими якого є анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, був укладений 11.09.2014 року, коли [PERSON] не мала повної цивільної дієздатності. Однак суд вважає за необхідне застосувати наслідки спливу позовної давності до зустрічного позову відповідача [PERSON] з таких підстав. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. За змістом ч.2 ст.259 ЦК України, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 ст.267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що початком строку позовної давності у межах якого [PERSON] необхідно було звернутися до суду із позовом про визнання кредитного договору недійсним є дата укладення кредитного договору - 11.09.2014 року, відповідач звернулася до суду із зустрічною позовною заявою тільки 26.03.2019 року, що свідчить про пропуск строку позовної давності. Доказів протилежного відповідачем [PERSON] та її представником [PERSON] суду не надано. Клопотання про поновлення строку від відповідача [PERSON] не надходило, у той же час, представником АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до вимог ч.3 ст.267 ЦК України до суду була подана заява про застосування строку позовної давності до вимог за зустрічним позовом. На підставі викладеного в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк», про визнання кредитного договору недійсним необхідно відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності. На підставі ст.61 Конституції України, ст.ст.2, 15, 256, 258, 259, 261, 267, 526, 530, 536, 546, 549, 610-612, 625, 634, 1050, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: partial