Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

Представник позивача за довіреністю звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову представник банку зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 10.05.2012 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 2600,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складають між ним та банком Договір. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взятих на себе зобов'язань за договором не виконав, в зв'язку з чим станом на 31.07.2016 року утворилася прострочена заборгованість в розмірі - 30339,3 грн., з них: заборгованість за кредитом - 2156,06 грн.; заборгованість за відсотками - 22662,57 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3599,75 грн. Крім того, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по грошовому зобов'язанню позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень - фіксована частина; 1420,92 грн. - процентна складова. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надавши до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, подали свої заперечення в письмовому вигляді. Відповідач, зокрема, зазначив, що мав фінансові труднощі. В декількох банках ознайомлювався з Умовами кредитування. Анкету він заповнював, однак картку не активував і коштів не брав. Представник відповідача заперечення вимог обґрунтував тим, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. Анкета-заява не є договором, а лише засвідчує намір сторін в подальшому укласти договір. Позивачем не надано доказів, що відповідач отримував всі документи та оплачував борг. В письмових запереченнях зазначено, що позивачем не надано доказів, що довідка про умови кредитування та Умови та Правила надання банківських послуг, які приєднані до позову діяли в момент підписання анкети відповідачем. Крім того, відповідач 25.07.2017 року звернувся із заявою про застосування позовної давності до позовних вимог, обґрунтовуючи її тим, що він не сплатив черговий платіж 26.06.2012 року, а, отже, саме з цього моменту почався перебіг позовної давності, яка тривала до 26.06.2015 року. Просить суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності; стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на його користь понесені судові витрати: 6500 грн. за надання правової допомоги та 320 грн. судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, письмові докази, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини, пов'язані з кредитним договором. Відповідно до укладеного договору б/н від 10.05.2012 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 2600,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п. 2.1.1.2.3 та п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складають між ним та банком Договір. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідач взятих на себе зобов'язань за договором не виконав, в зв'язку з чим станом на 31.07.2016 року утворилася прострочена заборгованість в розмірі - 30339,3 грн., з них: заборгованість за кредитом - 2156,06 грн.; заборгованість за відсотками - 22662,57 грн.; заборгованість за пенею та комісією - 3599,75 грн. Крім того, відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та Правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по грошовому зобов'язанню позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 гривень - фіксована частина; 1420,92 грн. - процентна складова. Посилання представника відповідача на те, що підписана заява-анкета не є договором в розумінні ст. 626 ЦК України, суд не бере до уваги з огляду на те, що відповідач підтвердив у судовому засіданні той факт, що він заповнював анкету, отже, поставивши свій підпис у заяві-анкеті, погодився з тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг, а також підтвердив те, що він ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому у письмовій формі. Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд вважає, що підписана відповідачем заява-анкета разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами є договором про надання банківських послуг в силу ст. 634 ЦК України. Заперечення відповідача та його представника, самі по собі, не можуть бути підставою для визнання такого договору недійсним та застосування наслідків його недійсності. Відповідач, з огляду на свої процесуальні права, мав право звернутися до суду з відповідним зустрічним позовом, в якому обґрунтовувати доказами своїми вимоги. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов'язки виникають у кожного контрагента. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Умовами та Правилами надання банківських послуг визначено терміни та поняття, відповідно до яких, мінімальний обов'язковий платіж - це розмір боргових зобов'язань Держателя, які щомісячно належать сплаті Держателем протягом строку дії Карти. Мінімальний обов'язковий платіж є обов'язковим для Держателя платіжних карт, здійснюючих операції по кредитній схемі. Строки і порядок погашення по Кредиту визначені і в Правилах Клієнта, які надав представник банку до позову і витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і зазначає, що вони є невід'ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування Кредитом, передбачену Тарифами, та частину заборгованості по Кредиту. Клієнт зобов'язується погашати заборгованість за кредитом та відсоткам за користування ним, перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором. В разі виникнення заборгованості держатель по Картрахунку зобов'язаний погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. Відповідно до п. 1.1.7.12. Умов та Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же строк. Договір було підписано 10.05.2012 року, що відповідно до п. 2.1.1.2.1 Умов та Правил надання банківських послуг є й датою отримання картки. Суд не встановив строк дії банківської картки, адже ні в позовній заяві, ні в доданих до неї документах, про це не зазначено. Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК України). Останній платіж, згідно з наданим банком розрахунком заборгованості, здійснений 03.02.2014 року в розмірі 0,25 грн.(а.с.3). З огляду на розмір суми, суд ставить під сумнів той факт, що саме відповідачем було здійснено цей платіж, крім того, відповідно до п. 1.1.3.1.6. Умов та правил надання банківських послуг Клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів із будь-яких рахунків Клієнта, в межах суми, які підлягає до сплати за даним договором (а.с. 13). Із розрахунку заборгованості судом встановлено, що поточна заборгованість вперше виникла 26.06.2012 року у сумі 1983 грн., а прострочена - 31.08.2012 року у розмірі 37,02 грн., однак у зв'язку з внесенням платежів на погашення заборгованості за кредитом сальдо простроченої заборгованості періодично дорівнювало нулю. 15 квітня 2013 року було внесено 370 грн. в рахунок погашення боргу за кредитом, а вже з 30 квітня 2013 року з'явилася, крім поточної заборгованості на суму 2035,9 грн., й прострочена заборгованість за кредитом, а також нараховані поточні та прострочені відсотки, і з цього часу сальдо простроченої заборгованості, нараховані на неї відсотки почала збільшуватися щомісяця. Вже з 01.05.2013 року банком було нараховано пеню. Таким чином останній платіж по кредиту, як встановив суд, було здійснено 15 квітня 2013 року, при цьому цей платіж не покрив поточну заборгованість за кредитом та нарахованими відсотками. Враховуючи викладене, у позивача з 15 квітня 2013 року виникло право на позов - можливість захистити своє порушене право в примусовому поряду через суд. До суду за захистом банк звернувся 08.09.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідач просить суд застосувати правові наслідки пропуску відповідачем строків позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Верховний суд України 16.11.2016 року у справі за №6-2469цс16 зробив правовий висновок посилаючись на практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд констатує, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивачем суду не надано доказів того, що він до вересня 2016 року, тобто до дня звернення до суду з позовом, не знав про порушення свого права на отримання від відповідача заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов'язку, в силу ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. У постанові Верховного Суду України у справі за № 6-1457цс16 від 09.11.2016 року зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє інтереси боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Тому, не можна вважати належним доказом переривання строку позовної давності лише наданий банком розрахунок, без надання квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження щодо здійснення платежів по погашенню заборгованості після отримання кредитних коштів саме [PERSON] та про визнання ним боргу. Відповідач категорично заперечує вчинення таких дій, а позивач на спростування такого твердження жодних доказів не надав: у жодне з судових засідань представник позивача не з'явився. З бездіяльності банку вбачається, що банк, зловживаючи своїм правом, навмисно затягував зі зверненням до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, нараховуючи відповідачеві проценти, пеню, комісію і штрафи. П. 1.1.7.31 Умов та Правил передбачено строк позовної давності тривалістю 50 років, суд вважає, що таке положення не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Ухвалюючи рішення, суд зобов'язаний вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених сторонами у справі. У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача. У заяві від 25.07.2017 року та у клопотанні від 15.09.2017 року відповідач просив стягнути з позивача на його користь судові витрати: 6500 грн. витрат на правову допомогу та 320 грн. судового збору. На підтвердження своїх вимог відповідач подав договір про надання юридичних послуг від 26.06.2017 року, квитанцію про поповнення картки по номеру на суму 6500 грн., що свідчить про оплату юридичних послуг; оригінал квитанції про сплату судового збору за перегляд заочного рішення міститься в матеріалах справи. Відповідно до ст.ст. 84, 88 ЦПК, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права під час вирішення цивільної справи. Як визначено п.п. 47, 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідачем на підтвердження понесених ним витрат надано договір та квитанцію про поповнення картки по номеру на суму 6500 грн., що свідчить про оплату юридичних послуг, однак розрахунку таких витрат в розрізі затраченого часу на виконання певних дій фахівцем, суду надано не було. Таким чином, суд вважає вимогу відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в розмірі 6500 грн. належним чином не обґрунтованою. Судові витрати, понесені відповідачем при сплаті судового збору, підлягають стягненню з позивача в повному обсязі. На підставі наведеного, ст. ст. 251-255, 256- 258, 267, 526, 530, 631, 1048, 1050 ЦК України,

Outcome: partial