Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеною позовною заявою та просить визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], передану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 травня 2008 року позивач [PERSON] уклав з [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], а саме: А-1 житловий будинок загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 34,4 кв.м., Б літня кухня, В гараж, Г сарай, Д вбиральня, Е сарай, З сарай, Ж баня, К погріб, 1 огорожа, 2 ворота, 3 огорожа, 4 ворота, І водо колонка, ІІ замощення. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. Документами, які посвідчували право власності продавця на дане домоволодіння, в договорі зазначено: свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. видане 27.05.2006 року, та свідоцтво про право на спадщину, видане 27.05.2006 року на імя [PERSON] після померлого чоловіка [PERSON]. У вищевказаному договорі зазначено, що домоволодіння, яке відчужується, знаходиться на неприватизованій земельній ділянці. Позивач в грудні 2017 року звернувся до землевпорядної організації ПП «Земсфера», з метою замовити виготовлення документації із землеустрою. В березні 2018 року документація була виготовлена та передана землевпорядною організацією до Відділу у Криворізькому районі управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, для реєстрації земельної ділянки під будинком в базі Державного земельного кадастру та присвоєння їй кадастрового номеру. 12 березня 2018 року спеціалістами даної організації було надано Протокол № ПП-1200383182018 проведення перевірки електронного документа, в якому позивачу було відмовлено в реєстрації земельної ділянки, оскільки відсутні відомості про документ, що посвідчує право власності на дану земельну ділянку, тобто на земельну ділянку під будинком, який належить позивачу на праві приватної власності, був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку під будинком на минулих власників. Звернувшись до родичів продавця будинку, позивач дізнався, що померлий чоловік продавця за даним договором [PERSON] оформив право власності на земельну ділянку під даним будинком та отримав в 1999 році державний акт на право власності на дану земельну ділянку. В момент посвідчення договору купівлі-продажу зазначеного домоволодіння ні позивачу, як покупцю, ні нотаріусу, який посвідчував даний договір не було відомо про наявність правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку. Представник відповідача Виконавчого комітету Криворізької міської ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, у встановленому законом порядку, надав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що при укладанні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу будинку від 22.05.2008, питання щодо набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку не вирішувалось. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будинок чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості, тому просить суд прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства, а також провести розгляд справи за відсутності представника /а.с. 96-99/. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про день та час розгляду справи повідомлена своєчасно, у встановленому законом порядку шляхом опублікування оголошення на офіційному сайті суду відповідно до вимог ч.10 ст.187 ЦПК України /а.с. 85, 122/. В судовому засіданні 11.10.2018 виключено із складу учасників процесу третю особу Відділ у Криворізькому районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області. За таких підстав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить задовольнити, визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: [ADDRESS], передану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства. Заслухавши представника позивача, розглянувши матеріали справи та відзив представника відповідача - Виконавчого комітету Криворізької міської ради, судом встановлені наступні фактичні обставини, та відповідні їм правовідносини. Так, встановлено, що 22 травня 2008 року позивач [PERSON] уклав з [PERSON], від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, договір купівлі-продажу житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS], а саме: А-1 житловий будинок загальною площею 54,1 кв.м., житловою площею 34,4 кв.м., Б літня кухня, В гараж, Г сарай, Д вбиральня, Е сарай, З сарай, Ж баня, К погріб, 1 огорожа, 2 ворота, 3 огорожа, 4 ворота, І водо колонка, ІІ замощення. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. /а.с. 30-31/. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» № 20700749 від 25.10.2008 домоволодіння за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу /ВКО № 439950/ від 22.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О., реєстр № 4342 /а.с. 29/. Право власності позивача на домоволодіння підтверджується також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.10.2018 /а.с.123/. Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю від 25 травня 1999 року, [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів № 469 від 11.11.1998 року передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,1099 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Криворізької міської ради в Інгулецькому районі. Землю передано для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 9573 /а.с. 32/. Встановлено також, що Рішенням № РВ-1200733112018 від 12 березня 2018 року спеціалістами даної організації було відмовлено позивачу в реєстрації земельної ділянки, оскільки відсутні відомості про документ, що посвідчує право власності на дану земельну ділянку, що також підтверджується протоколом проведення перевірки електронного документа № ПП-1200383182018 від 12.03.2018 /а.с.33, 34, 34а, 34б/. Відповідно до актового запису про смерть № 941 від 02 листопада 2005 року [PERSON] помер [INFO] року /а.с.74/. З витребуваних судом за клопотанням представника позивача доказів вбачається, що після смерті [PERSON] [INFO] відкрита спадкова справа за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за законом, інші особи з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], або відмову від неї, не зверталися /а.с.111-112/. Згідно з інформацією ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області спірна земельна ділянка, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. на цей час перебуває у власності громадянина [PERSON] для обслуговування житлового будинку і господарських споруд та ведення підсобного господарства. Право власності посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії ДП, зареєстрованим у книзі записів державних актів 25.05.1999 за № 9573 /а.с.114-115/. Зі змісту положень ст.15 ЦК України вбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, зазначений у ст.16 ЦК України, зокрема, визнання права. Згідно положень ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За приписами ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відповідно до п.а ч.3 ст.152 Земельного кодексу України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Частиною 2 статті 158 цього Кодексу встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, дослідженими доказами судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 25 травня 1999 року [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконкому Криворізької міської Ради народних депутатів № 469 від 11.11.1998 року передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1099 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території Криворізької міської ради в Інгулецькому районі. Землю передано для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 9573. Суд вважає, що оскільки спірна земельна ділянка за цільовим призначенням відповідно до державного акту на право приватної власності на землю призначена для обслуговування належного позивачу житлового будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства, тому разом із будинком [PERSON] набув право власності і на земельну ділянку з наступних підстав. Частиною 1 статті 120 ЗК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод. Згідно з положеннями ст.125 ЗК України в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Зазначені норми ЗК України в повній мірі кореспондуються з вимогами ст.377 ЦК України, відповідно до якої зазначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах встановлених договором. Якщо договором про відчуження розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Постановою Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями), а саме пунктом 18 г визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Отже, відповідно до положень статей 120 ЗК та 377 ЦК з моменту набуття права власності на жилий будинок (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій розміщений цей об'єкт. Верховний Суд України висловив правову позицію в Постанові у справі № 6-2цс15 від 11.02.2015, де зазначив, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Оскільки права Позивача на визнання права власності на земельну ділянку, яка заходиться під розміщенням придбаної нерухомості, не визнано, та оспорюються, обраний позивачем спосіб захисту відповідає ст.16 ЦК України, іншого відповідачами не доведено, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, враховуючи характер спору, а також те, що Позивач не просить повернути йому сплачений судовий збір, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved