Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

представник позивача в інтересах позивача звернувся до суду із позовом про стягнення коштів за комунальні послуги в розмірі 18 440,12 грн., що надані за адресою: [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , проте в такій не проживав. У вказаній квартирі проживала до 02.06.2020 року відповідач - його колишня невістка. Після розлучення із сином відповідач відмовилась залишати належну [PERSON] квартиру, чинила перешкоди у розпорядженні та користуванні майном, не оплачувала комунальні послуги, що підтверджується рішенням судів. Він звертався до відповідача щодо оплату комунальних послуг, проте відповідач відмовилась. У зв`язку із несплатою комунальних послуг, утворилась заборгованість на загальну суму 18 440,12 грн., яку позивач як власник квартири змушений був погасити. Ухвалою від 26 жовтня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. До суду 13 листопада 2020 року надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечує. Так, у своїй позовній заяві позивач зазначає, що він є власником квартири за адресою [ADDRESS] , однак на підтвердження даного факту не долучає до позовної заяви жодного доказу, та відповідного правовстановлюючого документу, та такий відсутній в матеріалах справи. Окрім цього, позивачем не долучено доказів хто був та є зареєстрованим у вказаній квартирі, та відповідно проживав/проживає. До часу фактичного виселення з квартири, нею за власні кошти та кошти її сім`ї утримувалась вказана квартира та оплачувались житлово-комунальні послуги, якими вона та її сім`я користувались, що підтверджується відповідними квитанціями. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05.02.2019 р. було виселено [PERSON] та її сина [PERSON] з займаної квартири [ADDRESS] , та стягнуто заборгованість за оплату комунальних послуг в розмірі 7566,63 грн. Відповідач була змушена винайняти для проживання квартиру та 19.03.2019 р. з [PERSON] було укладено договір оренди квартири [ADDRESS] , де вона з того часу проживала та оплачувала житлово- комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями. Акт від 02.06.2020 р. державного виконавця та постанова про закінчення виконавчого провадження були тільки формальними документами для закриття виконавчого провадження, так як до цього часу вона добровільно виселилась та виплатила позивачу кошти за житлово-комунальні послуги, що були стягнуті рішенням суду. Відтак, не відповідають дійсності та нічим не підтверджені доводи позивача, що саме 02.06.2020 р. вона залишила приміщення квартири [ADDRESS] . Також, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , вона ніколи не була зареєстрованою, так як з 23.11.2009 року та по даний час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (в/ч адміністративна будівля Служби безпеки України). Факт її проживання у період на який посилається в позові позивач та користування саме нею комунальними послугами нічим не підтверджено, до позовної заяви не долучено жодних доказів, які б це засвідчували, а відтак відсутні підстави для стягнення з неї комунальних платежів за вказаний позивачем період. Договору найму квартири [ADDRESS] між нею та [PERSON] чи жодної угоди про утримання квартири, ніколи між ними не укладалось, відтак не було передбачено жодних умов проживання у вказаній квартирі. До мого самостійного виселення з цієї квартири вона добровільно оплачувала житлово-комунальні послуги сама, або ж на оплату таких давала кошти позивачу. Твердження позивача, що він звертався до неї з проханням сплатити заборгованість та повідомлення позивачем мене про необхідність повернення коштів, не відповідає дійсності, оскільки з позивачем тривалий час не спілкується. Окрім цього, позивачем не надано до позовної заяви жодного доказу, що з ними/чи з іншими особами за вказаною вище адресою взагалі укладались договори про надання послуг з централізованого опалення, послуг централізованого постачання гарячої води, а також послуги з утримання будинку і прибудинкової території чи інших. Таким чином, факт надання зазначених позивачем житлово-комунальних послуг у квартиру [ADDRESS] може бути підтверджено лише договорами про надання таких чи відповідними довідками обслуговуючих компаній, самі лише рахунки та квитанції про оплату не є належними доказами на підтвердження таких обставин. Також, позивачем не надано належного підтвердження розрахунку заборгованості, історії таких оплат, квитанції не містять даних про період, з якого у позивача виникла заборгованість. Також не погоджуються із розміром витрат на правову допомогу. Просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2020 року, в задоволенні клопотань відповідача [PERSON] та представника позивача [PERSON] - [PERSON] про зміну порядку розгляду справи відмовлено за безпідставністю; в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про продовження строку на подання відповіді на відзив - відмовлено за безпідставністю та повернуто відповідь на відзив представнику позивача [PERSON] - [PERSON] . Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30 березня 2021 року призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. До суду також 17.12.2020 року поступили додаткові пояснення від представника позивача [PERSON] - [PERSON] зазначає, що ключі від квартири було повернуто відповідачем лише 02.06.2020 року, до того часу йому чинились перешкоди у користуванні майном на підставі того, що відповідно до ухвали Личаківського районного суду відповідач мала право проживати у спірній квартирі до 31.05.2020 року. Під час розгляду справи про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та стягнення витрат по оплаті житлово-комунальних послуг у Верховному суді, у своїй касаційній скарзі від 26.12.2019 року позивач стверджувала, що іншого житла мати з дитиною не мають, своєю заявою поданою разом із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанції від 26.12.2019 року просить суд зупинити рішення судів Личаківського районного суду м. Львова та Львівського апеляційного суду мотивуючи її тим, що необхідно забезпечити житлові права скаржників, зокрема неповнолітнього [PERSON] . Також, [PERSON] звернулась до Личаківського районного суду м. Львова з клопотанням в якому просила відстрочити до 31.05.2020 року виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05.02.2019 року, мотивуючи це тим, що на даний час знаходиться у важкому матеріальному становищі, оскільки її заробіток не дозволяє орендувати повноцінне житло і забезпечити достатній рівень життя для сина, син народився і навчається у м. Львові, оскільки у даний момент посеред навчального року переїзд з дитиною до її батьків у м. Лубни Полтавської області призведе до негативного впливу на дитину. Ухвалою суду від 11.02.2020 року дане клопотання було задоволене, відстрочено до 31.05.2020 року виконання рішення Личаківського районного суду від 05.02.2019 року, в частині виселення [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, із описаного вище вбачається, що відповідачка зверталась до судів усіх рівнів із проханням зупинити виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05.02.2019 року, з метою захисту її та сина житлових прав, оскільки немає іншого житла та немає фінансової можливості винаймати собі житло, про що неодноразово підтверджувала у судових засіданнях, хоч із поданих нею декларацій про доходи вбачається, [PERSON] має регулярний дохід, значно більший ніж пенсія позивача, який складається із заробітної платні та виплати аліментів. Отже, до 02.06.2020 року відповідач із сином проживала у квартирі позивача та користувалась наданими комунальними послугами, однак не платила за них. Варто зазначити, що однією із підстав звернення до суду із позовом про виселення [PERSON] із займаної квартири, була саме систематична несплата за комунальні послуги та заборгованість за їх оплату. Так, суди трьох інстанцій дійшли висновку, що така заборгованість виникла внаслідок несплати комунальних послуг відповідачем і була сплачена позивачем, а тому останній в силу положень статті 16 ЦК України має право на відшкодування збитків. Сума заборгованості, яка є предметом стягнення у даному позові утворилась у період після січня 2018 року і до червня 2020 року, поки слухалась справа №463/674/18 у суді і до примусового виселення відповідач з сином. [PERSON] у цей період доступу до квартири не мав. Оскільки, у вище зазначеній квартирі у цей період проживала лише відповідач та син, фактично користувались наданими комунальними послугами, то саме з вини відповідача утворилась заборгованість та саме відповідач, а не власник має сплачувати за комунальні послуги. Про наявність заборгованості відповідачеві було відомо, оскільки, вона проживала та користувалась наданими комунальними послугами. Окрім цього, враховуючи дані з декларації про доходи [PERSON] , вона була спроможна оплачувати за спожиті нею комунальні послуги, однак не робила через неприязне відношення до позивача. В судовому засіданні 17.05.2021 року було частково задоволено клопотання представника відповідача та повернуто частину поданих до суду доказів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічним викладеним у позові, просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача зазначив, що дійсно в позовній заяві допущено помилку в розмірі загальної заборгованості. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили. Надали пояснення аналогічні, зазначеним у відзиві на позов. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази у справі та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити частково з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11143698. Як вбачається з довідки ЛКП «Управитель» № 732 від 16 квітня 2018 року у вказаній вище квартирі зареєстрованих осіб немає, згідно акту від 17 квітня 2018 року [PERSON] та її син [PERSON] , 2007 року народження, проживають разом в квартирі № 60 без реєстрації. Вказані обставини встановлені в ході розгляду справи справа №463/674/18, зокрема, зазначено в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року, а відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Окрім цього, судами встановлено обставина проживання станом на час розгляду справи відповідачів у спірній квартирі, яка є приватною власністю позивача, без законних на те підстав, що створювало останньому перешкоди у здійсненні своїх правомочностей як власника цієї квартири. Як вбачається із наданих суду доказів, позивач як власник майна поніс витрати по оплаті житлово-комунальних послуг в загальному розмірі 18 440,12 грн, а саме: за теплопостачання - 12 227,01 грн. та 2 368,11 грн. за комунальні послуги - 1 200 грн. та 2 500 грн.; за послуг водопостачання - 458 грн.; за розподіл газу - 132 грн. Відповідно до положень ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Дійсно, відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно частини першої статті 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Разом з тим, як зазначалась раніше, судами трьох інстанцій встановлено факт спричинення відповідачем перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , та визнано право власника майна [PERSON] на усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а також на відшкодування збитків, заподіяних такими перешкодами. Відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, з врахуванням обставин щодо здійсненні [PERSON] перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном [PERSON] , а також того, що відповідач [PERSON] не оплачувала комунальні послуги у вказаний період, а тому суд приходить до переконання, що в силу положень ст.16 ЦК України право позивача на відшкодування збитків підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст.12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. Разом з тим, суд враховує пояснення представника позивача, надані в судовому засіданні, та враховуючи, що кошти в сумі 458,22 грн згідно квитанції (а.с.12) було сплачено за надані послуги з утримання та обслуговування прибудинкової території, у зв`язку із чим позивачем понесено витрати за послуги з водопостачання в розмірі 18,76 грн, а тому саме така підлягає до стягнення. Окрім цього, за послуги з розподілу газу, позивачем згідно квитанції (а.с.12) здійснено оплату лише в розмірі 70,03 грн., а тому саме така підлягає до стягнення як розмір заподіяних збитків. Таким чином, суд приходить до переконання, що надані суду докази в сукупності з тими обставинами, що позивач здійснював оплату комунальних послуг, вказані обставини відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами, а тому слід позов задоволити частково і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 17 938,88 гривень. У відповідності до положень ст.141 ЦПК України слід стягнути із відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Суд також приходить до переконання, що доводи відповідача не спростовують визначений розмір витрат на правову допомогу, відповідає складності справи, а тому такі слід стягнути з відповідача.

Outcome: approved