Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON], в інтересах позивача [PERSON] акціонерного товариства «Кредобанк» звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 12.09.2008 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір № 217/п-О2, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі та на умовах, визначених договором. З метою забезпечення виконання зобовязання за даним кредитним договором, 12.09.2008 року [PERSON] уклала з ВАТ «Кредобанк» договір поруки № 217/п-О2/S-1. Відповідно до його умов [PERSON] несе солідарну відповідальність з [PERSON] перед банком за виконання умов основного зобовязання всім належним їй майном та грошовими коштами. В порушення умов вищезазначеного договору відповідачі взяті на себе зобов'язання належним чином не виконали, у зв'язку з чим станом на 12.08.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 14157,98 грн. Тому, позивач просив стягнути на свою користь солідарно з відповідачів зазначену суму заборгованості та судові витрати. У судове засідання представник позивача не зявився. Надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися. Відповідач подав письмові заперечення проти позову та заяву, в яких зазначив, що банком пропушено строк позовної давності звернення до суду, тому просив відмовити в задоволенні позову та розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, причин неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Як вбачається із матеріалів справи, 12.09.2008 року між ВАТ «Кредобанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 217/п-О2, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі та на умовах, визначених договором. З метою забезпечення виконання зобовязання за даним кредитним договором, 12.09.2008 року відповідач [PERSON] уклала з ВАТ «Кредобанк» договір поруки № 217/п-О2/S-1. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За умовами договору, відповідачі зобовязувалися солідарно погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно розрахунку заборгованості за договором, в порушення умов кредитного договору, відповідачами не надано грошові кошти для погашення заборгованості і починаючи з 10.03.2009 року погашення боргу не здійснювалося. Таким чином, судом встановлено неналежне виконання відповідачами взятих на себе зобов'язань відповідно до умов укладеного договору, що спричинило порушення його умов. Проте, відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України, відповідачем [PERSON]\~подано заяву про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, судом встановлено, що починаючи з 01.11.2009 року (що підтверджено розрахунком заборгованості) погашення заборгованості відповідачем не здійснювалось, кінцевим строком повернення кредитного договору є 01.09.2010 рік, а позовна заява подана до суду\~лише 19.10.2016 року. Отже, судом встановлено, що на момент подання позову сплили строки давності предявлення позовних вимог до [PERSON] по зазначеному у позові періоду, оскільки позивач у встановленому законом порядку вимоги до відповідача у межах строку позовної давності фактично не предявив. Стаття 267 Цивільного кодексу України встановлює, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з тим, як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.11 Постанови від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що відповідач [PERSON] заявив про застосування позовної давності, а позивач не зазначив поважні причини пропуску строку давності і не надав суду доказів, що підтверджують поважність причини пропуску, суд вважає можливим застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог щодо стягнення боргу з [PERSON] за спливом строку позовної давності. Судом встановлено, що 12.09.2008 між ВАТ «Кредобанк» та відповідачами укладено договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] зобовязувалася відповідати перед банком за виконання [PERSON] зобовязань в повному обсязі за кредитним договором № 217/п-О2 від 12.09.2008 року. Згідно з п. 4.6 договору поруки він діє до повного виконання сторонами зобовязань по даному кредитному договору. Як вбачається з висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 та згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи вищенаведене, оскільки, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як зазначалося вище, п.2.1 кредитного договору встановлено строк виконання основного зобовязання до 01.09.2010 року, з позовною заявою до суду позивач звернувся лише 19.10.2016 року, тобто після припинення дії поруки. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ «Кредобанк» до [PERSON] та [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed