Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-30 00:00:00

Представник звернулась до суду з позовом, в якому просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування позивача [PERSON] виділити житлову кімнату площею 15,9 кв. м. разом з балконом 1,5 м. кв; у спільному користуванні відповідачів [PERSON] та [PERSON] разом з членами їх родини [PERSON] та неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , залишити житлові кімнати площею 10 кв.м. і площею 11,9 кв.м. з балконом площею 1 кв.м.; в загальному користуванні залишити: кухню - 8,3 кв.м., ванну кімнату - 2,6 кв.м., туалет -1 кв.м., коридор -10,4 кв.м., кладовку -0,7 кв.м. В обгрунтування вимог вказано, що квартира № 139 перебуває у спільній частковій власності трьох співвласників: [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності на житло від 21.08.2004 року № 47068 та договору дарування частини квартири від 01.02.2011 року належить 1/2 ід.ч. квартири, [PERSON] та її неповнолітньому сину [PERSON] , яким згідно свідоцтва про право власності на житло від 21.08.2004 року № 47068 належить по 1/4 ід.ч квартири кожному. Сторони не дійшли згоди щодо визначення порядку користування квартирою. Оскільки позивач [PERSON] має намір розпорядитися своєю частиною квартири на власний розсуд 06.09.2018 року відповідачу [PERSON] була зроблена письмова пропозиція про укладення нотаріально посвідченого договору про встановлення пор користування квартирною, яка залишилася без відповіді. Щодо визначення саме такого порядку користування квартирою представник посилається на те, житлова кімната площею 15,9 кв. м. разом з балконом 1,5 м. кв. максимально відповідає частці позивача в праві власності на квартиру. Спільне користування власниками балконом не є можливим, так як вихід на балкон здійснюється лише з кімнати площею 15,9 кв.м. Від представника позивача - [PERSON] надійшла заява про проведення розгляду справи без її участі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду повідомлялась належним чином, відзиву на позовну заяву не надходило. Треті особи - представник Служби у справах дітей Житомирської міської ради та Бичківська В.П. в судові засідання не з`являлись, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. З урахуванням наведеного, на підставі положень статей 211, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Дослідивши та оцінивши зібрані в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва №47068 від 21.08.2004 року про право власності на житло, право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частинах (а.с. 59). Згідно договору дарування від 01.02.2011 року [PERSON] передала у власність [PERSON] 1/4 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 61). Як вбачається зі змісту Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб №00021394314 від 08.11.2018 року, свідоцтва про шлюб від 17.03.2011 року дошлюбне прізвище позивача [PERSON] було « [PERSON] » та в подальшому змінено на « [PERSON] » (а.с. 65-67). Інформаційною довідкою №183133583 від 01.10.2019 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 1/2 частка (а.с. 68-69). Згідно технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , дана квартира складається з трьох жилих кімнат - 1-а кімната площею 15,9 кв.м., 2-а кімната площею 10,0 кв.м., 3-я кімната площею 11,9 кв.м., кухня окрема - площею 8,3 кв.м., ванна кімната площею 2,6 кв.., туалет площею 1 кв.м., коридор площею 10,04 кв., балкони площею 1,00 кв.м. та 1,5 кв.м., кладовка площею 0,7 кв.м. (а.с. 6-7). Згідно довідки ТОВ «КК «Домком Житомир» у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 64). Відповідачі заперечень, щодо встановлення заявленого позивачем порядку користування квартирою суду не надали. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішення суду. Відповідно до ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частки спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності. В разі, якщо поділ в натурі квартири є неможливим, суд може встановити конкретний порядок користування приміщеннями квартири за наявності позову про це. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьоїстатті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Згідно п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 Постанови №7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення ( кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. За таких обставин, оскільки співвласник квартири вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою для реалізації своїх прав щодо власності, можливість встановлення порядку користування регламентовано законодавством, а тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved