Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Представник позивача, [PERSON] , в інтересах [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина, [PERSON] , на утримання якого на користь [PERSON] за судовим наказом Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 7 травня 2019 року з позивача стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Проте після стягнення вказаних аліментів у позивача змінився матеріальний та сімейний стан. Так 21 травня 2019 року зареєстровано шлюб позивача з [PERSON] . При цьому [INFO] у позивача народилась донька, [PERSON] , на утримання якої рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 18 червня 2020 року з [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1/6 частини всіх доходів щомісячно, починаючи з 26 березня 2020 року та до повноліття дитини. На підставі переліченого з посиланням на ст. 192 СК України просив суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з позивача на користь відповідачки на утримання [PERSON] , [INFO] , на підставі судового наказу, виданого Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя 7 травня 2019 року (справа №265/1345/19) з 1/4 частки від усіх видів доходу до 1/6 частки усіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини, відкликавши судовий наказ, виданий 7 травня 2019 року Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя. Позивач, [PERSON] , у судове засідання не з`явився за невідомих суду причин повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленим належним чином. Представник позивача, адвокат Калініченко А. В., в судовому засіданні повністю підтримав заявлені позовні вимоги [PERSON] , які просив суд задовольнити. Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась повторно, будучи повідомленою про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяву з проханням вирішити спір у її відсутність. Від [PERSON] також надійшло клопотання 20 листопада 2020 року з проханням відкласти розгляд справи, призначений на 20 листопада 2020 року об 9-00 год. Суд натомість зауважує, що заява відповідачки про відкладення розгляду справи є повторною, тобто другою поспіль (а. с. 23, 33). При цьому суд не бере до уваги той факт, що клопотання про відкладення розгляду справи було подано [PERSON] , оскільки повноважень такої особи, як представника [PERSON] , матеріали справи не містять. Суд вказує, що відповідно до змісту ч. 13 ст. 128 ЦПК за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень. Суд зазначає, що на підставі заяви [PERSON] від 15 жовтня 2020 року останній було надіслано повідомлення про призначення справи до розгляду на 20 листопада 2020 року об 9-00 год. (а. с. 24). Отже, суд встановив, що відповідачка була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, спочатку призначеного на 26 жовтня 2020 року об 11-00 год., а потім на 20 листопада 2020 року об 9-00 год., шляхом отримання під розпис судової повістки та її сповіщення за ч. 13 ст. 28 ЦПК відповідно (а. с. 22, 32). За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; а також повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. При цьому за ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене суд зазначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки відповідача до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Таким чином, з огляду на викладене обґрунтування суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом [PERSON] через неявку відповідача відсутні. Отже, за ст. 223 ЦПК суд дійшов переконання про можливість провести розгляд справи за відсутності [PERSON] , ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 листопада 2018 року по справі № 265/8584/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 27 вересня 2003 року, було розірвано 26 грудня 2018 року (а. с. 9). Згідно із судовим наказом Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 7 травня 2019 року (справа № 265/1345/19) вбачається, що з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття, починаючи з 28 лютого 2019 року (а. с. 10). Вказаний судовий наказ був виданий судом 10 травня 2019 року для пред`явлення до примусового виконання [PERSON] , що підтверджується матеріалами оглянутої цивільної справи № 265/1345/19. Також за матеріалами оглянутої цивільної справи № 265/1345/19 вбачається, що на підставі свідоцтва про народження, виданого 2 квітня 2004 року відділом РАЦС Орджонікідзевського районного управління юстиції міста Маріуполя Донецької області, актовий запис № 259 від 2 квітня 2004 року, вбачається, що [PERSON] народився [INFO] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] . Натомість відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 21 травня 2019 року Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 96 від 21 травня 2019 року, вбачається, що 21 травня 2019 року [PERSON] одружився із [PERSON] , внаслідок чого дружині було змінено прізвище на « [PERSON] » (а. с. 11). Також згідно із свідоцтвом про народження, виданим 9 січня 2020 року Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 25 від 9 січня 2020 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 12). На підставі рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 18 червня 2020 року по справі № 263/3813/20 з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи утримання з 26 березня 2020 року, що підтверджується копією виконавчого листа, виданого судом 7 вересня 2020 року стягувачу на підставі такого рішення для примусового виконання (а. с. 13, 14). Суд зауважує, що за змістом ст. 18 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини кожна дитина має право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно із ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК) батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Зі змісту ст. 192 СК розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено за рішенням суду за позовом платника аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На підставі п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. При цьому в новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. За ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки у судовому засіданні сторонами не було надано відомостей про доходи позивача, то суд зауважує, що відсутність доходу платника аліментів не звільняє його від обов`язку забезпечення належного утримання своїх неповнолітніх дітей. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2019 року по справі № 755/14148/18 та від 7 листопада 2018 року по справі № 355/511/17. На підставі ч. 2 ст. 182 СК розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Натомість мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць: для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Враховуючи наведені норми, зважаючи також на обрахунок боргу з аліментів позивачу, виходячи з середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, що складає за червень серпень 2020 року в середньому по 15243 грн. на місяць, то суд встановив, що 1/4 частка на утримання дитини повинна становити 3810,75 грн., 1/3 частка 5081 грн., а відповідно 1/6 частка становитиме 2540,50 грн., що майже дорівнюватиме прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку, тобто для сина сторін, [PERSON] . Враховуючи наведені норми, суд, проаналізувавши наявні у справі докази, дійшов переконання, що [PERSON] у судовому засіданні було доведено обставини, визначені ст. 192 СК, для зменшення розміру аліментів, визначених за рішенням суду, оскільки позивач довів зміну його сімейного та матеріального становища, обумовленого народженням дитини та необхідністю сплачувати на її утримання аліментів. Крім того суд зауважує, що наразі з [PERSON] стягуються аліменти за судовими рішеннями у загальному розмірі 5/12 частки (1/6 + 1/4 = 5/12) від доходів позивача, що дорівнює 41,7%. Натомість відповідно до змісту ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» максимальний розмір відрахувань за аліментами з доходів боржника не може перевищувати 50%. На підставі наведеного вмотивування та враховуючи, що [PERSON] не згоден на проведення стягнення з нього у фактичному розмірі 41,7% від його доходів, то для захисту прав платника аліментів внаслідок наявності на його утриманні двох дітей та, зважаючи на те, що відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 161 СК розмір аліментів на двох дітей визначено 1/3 частку від доходів платника, то враховуючи заявлені вимоги про зменшення розміру аліментів - суд дійшов висновку про можливість задоволення позову [PERSON] . Виходячи з рівності прав обох дітей позивача, встановлені обставини справи та доведені позивачем підстави для зменшення розміру аліментів через зміну його матеріального та сімейного стану, суд вважає за можливе заявлені позовні вимоги задовольнити шляхом зменшення розміру аліментів, що стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина, [PERSON] , з розміру 1/4 частки від доходів позивача до розміру 1/6 частки, що також відповідатиме загальновизнаному розміру аліментів на утримання двох дітей. Суд при цьому зазначає, що оскільки рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 18 червня 2020 року про стягнення з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] аліментів на утримання доньки, [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини набуло чинності, то процесуальні дії щодо його оскарження [PERSON] наразі не впливають на розгляд справи за позовом [PERSON] про зменшення розміру аліментів. Так предметом дослідження по даній справі є наявність за ст. 192 СК зміни матеріального або сімейного стану платника аліментів на момент розгляду справи у суді для вирішення питання про зменшення розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, оскільки в разі виникнення підстав, передбачених ст. 192 СК, як платник аліментів, так й їх одержувач можуть звернутись до суду для зміни розміру аліментів на утримання дитини.

Outcome: approved