Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-24 00:00:00

Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців, уточнивши який просить суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 4 489 207,11 гривень за Кредитним договором №014/79729/74/83449 від 01.10.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, шляхом реалізації її на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження; виселити мешканців з предмету іпотеки, а саме [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, а також представник позивача просить стягнути з [PERSON] судовий збір в сумі 1600,00 гривень. Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (відповідно до п.1.3 Статуту, що зареєстрований 06.06.2012 року). 01 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/79729/74/83449, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 658 532,00 гривні із сплатою 12,5% річних, строком до 01.02.2025 року, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. Також, 01.10.2007 року з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, кредитор та позичальник уклали Додаткову угоду №1, згідно якою сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, були встановлені кредитні канікули з 15 липня 2009 року по 15 липня 2010 року, протягом яких боржником сплачувались лише проценти. Отже, з укладанням кредитного договору та Додаткової угоди у відповідачки [PERSON] виник обов'язок повернути кредит та відсотки за кредитним договором у строки та розмірах чітко встановлених новою редакцією графіка погашення, у разі прострочення якого кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом, відсотками та пеню. У зв'язку з систематичним порушенням умов кредитного договору та утворенням заборгованості позивач був вимушений звернутись до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором. Так, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.2011 року позовні вимоги були задоволені. Проте на сьогоднішній день рішення суду досі не виконано. У зв'язку з тим, що відповідачка [PERSON] належним чином свої обов'язки не виконує, станом на 16.01.2017 року має заборгованість по кредиту - 721 224,46 гривні, в тому числі прострочена заборгованість - 175 593,79 гривні; заборгованість по сплаті відсотків - 595 322,20 гривні, а також пеня за невчасну сплату кредиту та погашення відсотків - 3 172 660,45 гривень. Крім цього, між кредитором та [PERSON] укладено іпотечний договір від 01.10.2007 року, згідно якого виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме: квартирою №2, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Іцхака Рабіна, 2, яка належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу. З врахуванням ст.6 Договору іпотеки та відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку», в якому вказується, що у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язанням за кредитним договором, у тому числі, якщо кінцевий термін повернення кредиту ще не настав, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його та за рахунок вирученої від реалізації суми задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків. або не належного виконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на викладене представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернуся з даним позовом до суду. Представник позивача в судове засідання не з'явилась, надала до канцелярії суду заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачка [PERSON] в судові засідання не з'явилась, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, шляхом надсилання судових ухвал та повісток на адресу місця реєстрації, згідно довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. За таких обставин суд, зі згоди представника позивача, ухвалює заочне рішення, згідно до ст.280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (відповідно до п.1.3 Статуту, що зареєстрований 06.06.2012 року). 01 жовтня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/79729/74/83449, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 658 532,00 гривні із сплатою 12,5% річних, строком до 01.02.2025 року, а позичальник зобов'язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором. Також, 01.10.2007 року з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України, кредитор та позичальник уклали Додаткову угоду №1, згідно якою сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, були встановлені кредитні канікули з 15 липня 2009 року по 15 липня 2010 року, протягом яких боржником сплачувались лише проценти. Отже, з укладанням кредитного договору та Додаткової угоди у відповідачки [PERSON] виник обов'язок повернути кредит та відсотки за кредитним договором у строки та розмірах чітко встановлених новою редакцією графіка погашення, у разі прострочення якого кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом, відсотками та пеню. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. В судовому засіданні також встановлено, що 01.10.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», що надалі іменується як «Іпотекодержатель», з однієї сторони та [PERSON], надалі іменується «Іпотекодавець», з другої сторони було укладено Іпотечний договір, посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №2134, згідно якого сторони у відповідності до кредитного договору №014/79729/74/83449 від 01.10.2007 року укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, прийшли згоди забезпечити виконання зобов'язань Іпоткодавцем за кредитним договором шляхом передачі Іпотекодавцем Іпотекодержателю нерухомого майна, що є його власністю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 01.10.2007 року за № 2126, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 01.10.2007 року за № 2385783, згідно Витягу з державного реєстру правочинів за № 4699650, виданого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 01.10.2007 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно 01.10.2007 року за № 11077022, запис № 30, кн. 655 пр.-17, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 16119951, виданого КП «Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 01.10.2007 року. Згідно п.п. 1.2., 1.3. іпотечного договору від 01.10.2007 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 2134, предмет іпотеки за цим договором є нерухоме майно, а саме: квартира [NUMBER] що знаходиться за адресою: [ADDRESS] який належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 01.10.2007 року за № 2126, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 01.10.2007 року за № 2385783, згідно Витягу з державного реєстру правочинів за № 4699650, виданого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, 01.10.2007 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно 01.10.2007 року за № 11077022, запис № 30, кн. 655 пр.-17, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 16119951, виданого КП «Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 01.10.2007 року. Сторони домовляються, що Іпотекою забезпечується повернення кредиту, сплата відсотків за користування кредитом, штрафні санкції та збитки, які можуть виникнути у Іпотекодержателя в разі невиконання Іпотекодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором або за цим договором. Відповідно до п.п. 5.1., 5.2. іпотечного договору від 01.10.2007 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 2134, Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на Предмет іпотеки та його реалізацію у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповернені у встановлений відповідно до п.1.3. Кредитного договору строки суми кредиту; або при несплаті у передбачені Кредитним договором строки сум відсотків (у тому числі відсотків за неправомірне користування кредитом) та/або при несплаті або частковій несплаті в строк сум неустойки (пені, штрафу), що передбачені Кредитним договором; незалежно від настання строку виконання Іпотекодавцем будь-яких зобов'язань за кредитним договором - при виникненні підстав, вказаних у п. 3.1.5. цього договору. Звернення стягнення на предмет іпотеки може відбуватись будь-якими із наступних способів на вибір Іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом продажу Іпотекодержателем предмета іпотеки будь-який особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленого ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» (п.5.3. цього договору); продажу Іпотекодавцем або за дорученням, оформлення відповідною довіреністю - Іпотекодержателем предмету іпотеки третій особі на користь Іпотекодержателя; прийняття предмету іпотеки у власність Іпотекодержателем; шляхом продажу предмету іпотеки на біржі (з аукціону, публічних торгів); згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя згідно ст. 37 ЗУ «Про іпотеку». Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.2011 року стягнуто в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 841 123 (вісімсот сорок одна тисяч сто двадцять три) грн. 60 коп.. Стягнуто в рівних частках з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» державне мито в розмірі 1 700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення -120 грн., а всього -1 820 грн. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. 07.07.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника /майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві. Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації. Основною метою прийняття вищезазначеного Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань. Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати судам на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін. За своїм змістом вказаний Закон є процесуальним, оскільки встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки даним Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог. Таким чином, виходячи із ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Чинність вказаного Закону України на час ухвалення рішення є підставою, у разі задоволення позову за наявності для цього підстав, для визначення порядку його виконання, зокрема вказівка на те, що рішення не підлягає примусовому виконанню на період чинності вказаного Закону. Застосування цього Закону до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, можливе, з урахуванням вимог ст.435 ЦПК України, шляхом надання відстрочки виконання рішення суду. З урахуванням вимог Закону України №1304-18 від 03.06.2014 року та ст.435 ЦПК України суд вважає можливим відстрочити виконання рішення, крім рішення в частині стягнення судових витрат, на час дії Закону України №1304-18 від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Щодо позовних вимог в частині виселення, суд вважає зазначити наступне: Порядок виселення передбачений ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України. А саме, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вимога про виселення не підлягає задоволенню, оскільки це порушує встановлений ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» порядок виселення, та ця вимога є передчасною. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 600 гривень 00 копійок підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Outcome: partial