Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що відповідно до кредитного договору №б/н від 26.07.2010 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 8 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, з умовами сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписуючи заяву про надання кредиту, відповідачка засвідчила, що ознайомилася та погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг. Разом з тим, [PERSON] взяті на себе зобовязання належним чином не виконала, у звязку із чим у неї станом на 30 вересня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 19\~341 грн. 96 коп. Просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 341 грн. 96 коп., а також 1 218 грн. сплаченого судового збору. Представник позивача\~в судове засідання не з'явився. Надав заяву, в якій судове засідання просив провести у його відсутність. Позов підтримав у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] заперечував щодо задоволення позову, про що надав свої письмові заперечення (заяву). Пояснив, що його довірителька позовні вимоги не визнає та заперечує щодо їх задоволення. Окрім того, вважає, що Банком не вірно здійснено розрахунок заборгованості та безпідставно включено до нього заборгованість за прострочення виконання зобовязання по пені за період з 26.07.2010 року по 30.09.2015 року та штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг, оскільки одночасне стягнення пені та штрафу не допускається. Справа слухалась у відсутність відповідачки, яка в судове засідання не зявилася, незважаючи на те, що належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно вимог ч.ч.1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Так, судом встановлено, що 26 липня 2010 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н (а.с.8-33). Відповідно до умов договору, погоджених сторонами, відповідачка отримала кредит у розмірі 8 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Умовами укладеного між сторонами договору визначено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 01 по 25 число кожного місяця позичальник зобовязався надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) що складає 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов (а.с.9). Порядок надання банківських послуг визначається Умовами та Правилами надання банківських послуг, які є невідємною частиною цього договору. Пунктами 2.1.1.5.5., 2.1.1.5.6. Умов і правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. У разі невиконання зобовязань за договором, на вимогу банку позичальник зобовязується виконати зобовязання з повернення кредиту ( у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. Сторони погодили, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитним договором, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у встановленої Банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обовязків за цим договором (п.п. 2.1.1.12.11 , 1.1.2.5 Умов). Крім того, п. 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг, визначено, що договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодні зі сторін не проінформувала іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий самий термін. У випадку незгоди зі змінами правил та/або тарифів банку, позичальник зобовязаний надати банку письмову заяву про розірвання цього договору і здійснити погашення заборгованості перед банком (у випадку якщо вона є), в тому числі заборгованість, яка виникла протягом 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам. При незгоді зі списанням коштів по картрахунку письмово проінформувати банк про це протягом 35 днів з моменту списання (п. 1.1.2.4 Умов). Варто зазначити, що [PERSON] ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, зміст правил їй зрозумілий і вона погоджується їх дотримуватись, про що свідчить її підпис у заяві про надання кредиту. Таким чином, на погляд суду, наведені вище обставини повністю спростовують пояснення представника відповідачки з приводу того, що його довірительку не ознайомлювали з Умовами та Правилами надання банківських послуг та вона їх не підписувала. Так, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Зокрема, відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, відповідачка, звертаючись до ПАТ КБ «ПриватБанк», скористалась своїм правом, передбаченим ст.6 ЦК України, внаслідок чого між сторонами на справі було укладено саме кредитний договір №б/н , шляхом отримання [PERSON] кредиту в розмірі 8 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. \~Таким чином, судом достовірно встановлено, що між сторонами існували договірні зобовязання, які банк виконав в повному обсязі, надавши відповідачці у користування кредитні кошти, однак [PERSON] взяті на себе зобовязання за кредитним договором не виконала, у визначений в договорі строк кошти не повернула, чим порушила умови укладеного між сторонами договору та відповідно прострочила виконання взятих на себе зобовязань, що призвело до утворення заборгованості по сплаті кредиту. Разом з тим, як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості, [PERSON] належним чином своїх зобовязань за договором не виконала, внаслідок чого у неї станом на 30 вересня 2015року утворилась заборгованість в сумі 19\~341 грн. 96 коп., з яких: 3 431 грн. 26 коп. заборгованість за кредитом; 11\~963 грн. 46 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2\~550 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. штраф (фіксована частина); 897 грн. 24 коп. штраф (процентна складова) (а.с.6-7). При цьому, в ході розгляду справи представник відповідачки [PERSON] неодноразово звертав увагу суду на те, що Банк всупереч вимог ст.258 ЦК України, просить суд стягнути з відповідачки пеню за прострочення виконання зобовязання за період з 26.07.2010 року по 30.09.2015 року, що не узгоджується чинним законодавством. Просив до даних вимог застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України)). Статтею 625 ЦК України передбачено, що позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а кредитний договір відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи вказані вище обставини з посиланням на докази, суд вважає, що з відповідачки на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню заборгованість за кредитом в розмірі 3\~431 грн. 26 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 11\~963 грн. 46 коп., а тому позов Банку в цій частині підлягає задоволенню. Щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки пені за прострочення виконання зобовязання за період з 26.07.2010 року по 30.09.2015 року, то суд зазначає наступне: Так, пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Така сама правова позиція міститься в постановах судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13) та від 19 листопада 2014 року (справа 6-160цс14). За таких обставин, до даних вимог слід застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та стягнути з відповідачки на користь Банку пеню за останні 12 місяців перед зверненням кредитора до суду, тобто з 10 листопада 2014 року. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, сума пені за період з 10.11.2014 року по 10.11.2015 року становить 1200 грн., а тому саме вказана сума підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача (а.с.150). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, а також враховуючи те, що відповідачка не виконує свої зобовязання за укладеним договором № б/н від 36.07.2010 року й відповідно не надала суду доказів на спростування вказаного, приходить до висновку, що з [PERSON] на користь Банку підлягає стягнення заборгованість за кредитним договором у розмірі 16\~594 грн. 72 коп. Разом з тим, суд вважає, що вимога Банку про стягнення з відповідачки штрафу за прострочення виконання грошового зобовязання, який передбачений п.2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав: Дійсно п.2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобовязань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісії. Однак, на думку суду, вказаний штраф не може бути стягнуто з відповідачки на користь Банку, оскільки він суперечить вимогам чинного законодавства. Так, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, враховуючи те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а їх одночасне застосування суперечить вимогам чинного законодавства, суд вважає, що вимога Банку щодо стягнення з відповідачки штрафу за прострочення грошового зобовязання є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати за подання позовної заяви до суду пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. На підставі наведеного та

Outcome: partial