Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 03 вересня 2012 року від відповідача надійшла заява про участь у конкурсі вступників до аспірантури Київського національного лінгвістичного університету (далі - КНЛУ) для навчання з відривом від виробництва, за спеціальністю «Германські мови (англійська)» за державним замовленням, згідно з типовою угодою. Наказом від 05 жовтня 2012 року № 107-а відповідач була зарахована до аспірантури КНЛУ за державним замовленням, з відривом від виробництва, терміном на три роки з 10 жовтня 2012 року. Між КНЛУ та відповідачем 10 жовтня 2012 року укладено угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення № 252. За період навчання [PERSON] отримувала державну стипендію, яка за період з 10 жовтня 2012 року по 09 жовтня 2015 року склала 82 952,51 грн. 25 вересня 2015 року відповідач був відрахований зі складу аспірантів КНЛУ 09 жовтня 2015 року у зв'язку з закінченням терміну навчання аспіранта. В порушення вимог п. 3.8, п. 3.9 укладеної угоди, відповідач не приступила до запропонованої роботи за фахом без поважним причин, тому на думку позивач [PERSON] повинна відшкодувати КНЛУ розмір виплаченої їй стипендії. За вказаних обставин просив стягнути з відповідача на користь Київського національного університету з подальшим перерахування коштів в дохід державного бюджету в установленому порядку, розмір отриманої стипендії за період навчання в аспірантуру КНЛУ з 10 жовтня 2012 року по 09 жовтня 2015 року, на загальну суму 82 952,51 грн., а також понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні вимог наполягав у повному обсязі, з підстав викладених в заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у їх задоволенні відмовити з підстав викладених в письмових запереченнях. Так, письмові заперечення мотивовані тим, що обов'язок відпрацювати у позивача після закінчення навчання суперечить чинному законодавству України, тому позовні вимоги в цій частині є незаконними. Крім того, позивачем визначаючи розмір боргу за навчання безпідставно взято за основу отримані відповідачем суми стипендій за час навчання. Також, зазначила про те, що позивач пред'являючи позовні вимоги про стягнення коштів на користь КНЛУ з відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що останній наділений відповідними повноваженнями. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 53 Конституції України держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути відшкодування збитків або інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що 10 жовтня 2012 року [PERSON] на підставі наказу в.о. ректора від 05 жовтня 2012 року № 107-а зараховано до аспірантури за державним замовленням, з відривом від виробництва на кафедру германської і фіно-угорської філології (а.с. 12). При зарахуванні на навчання за державні кошти відповідачем була підписана угода «про підготовку аспірантів за рахунок державного замовлення» від 10 жовтня 2012 року № 252, за умовами якої позивач зобов'язався надати відповідачу можливість навчання в аспірантурі з відривом від виробництва по спеціальності «Германські мови (англійська)» (а.с. 13, 13 зв.). Відповідно до п. 3.8 зазначеної угоди відповідач зобов'язалася відпрацювати після закінчення навчання в аспірантурі не менше трьох років в Університеті за контрактом на запропонованій адміністрацією посаді, враховуючи отриману кваліфікацію. Як вбачається з п. 3.9 вказаної вище угоди, у разі відмови після закінчення аспірантури приступити до запропонованої роботи за фахом без поважних причин, а також відрахування з аспірантури на підставі п. 2.6 Угоди та за власним бажанням, відшкодувати Університету витрати, пов'язані з навчанням в установленому законом порядку. Наказами ректора КНЛУ від 31 жовтня 2012 року, 03 грудня 2012 року, 11 квітня 2013 року відповідачу було призначено стипендію (а.с. 14, 15, 16). Згідно до наданих позивачем довідок про доходи [PERSON] за період з жовтня 2012 року по грудень 2012 року виплачена стипендія відповідача становила 5 781,96 грн. (а.с. 18), за період з січня 2013 року по грудень 2013 року - 26 376 грн. (а.с. 19), за період з січня 2014 року по грудень 2014 року - 27 509,94 грн. (а.с. 20), за період з січня 2015 року по жовтень 2015 року - 23 284,61 грн. (а.с. 21). На підставі наказу ректора КНЛУ від 25 вересня 2015 року № 85-а [PERSON] у зв'язку із закінченням терміну навчання відраховано з аспірантури (а.с. 17). З листа заступника міністра освіти і науки України від 31 грудня 2015 року вбачається, що обов'язок відпрацювання протягом трьох років після закінчення навчання у вищому навчальному закладі або відшкодування вартості навчання до державного бюджету на випускників КНЛУ не поширюється. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Посилання представника відповідача, що КНЛУ є неналежним позивачем, оскільки не наділений правом на подання позову про відшкодування вартості навчання до державного бюджету, не заслуговують на увагу, оскільки угода про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі укладалася між вищим навчальним закладом в особі ректора і особою, зарахованою на навчання, яка є цивільно правовим договором. Доводи представника відповідача про те, що обов'язок особи, яка навчалась за державним замовленням, після закінчення вищого навчального закладу відпрацювати за направленням не менш ніж три роки, передбачався лише підзаконними нормативними актами, які не можуть бути визнані правовими підставами для задоволення позову, оскільки суперечать вимогам Конституції України, Закону України «Про освіту», визнаються судом обґрунтованими виходячи з наступного. 02 червня 2015 року ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту», якою передбачалося обов'язок випускників вищих навчальних закладів за кошти бюджету відпрацювувати за направленням, виключено на підставі Закону України від 01 липня 2014 року № 1556-V-II. За загальним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно- правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2017 року №376 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України, визнати такими, що втратили чинність, постанови Кабінету Міністрів України згідно з переліком, а саме: Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням ЗП України,1996р., № 17, ст. 460); Постанови Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 216 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 р. № 992 (офіційний вісник України,2015р., № 33, ст. 965). Враховуючи вищенаведене, суд вбачає, що постанова, якою передбачалось трьохрічне відпрацювання осіб, які навчалися за бюджетні кошти, а в разі протилежного, повернення коштів за навчання скасована Кабінетом міністрів України, то і вимоги позивача до відповідача про стягнення коштів за навчання є незаконними. Крім того, суд зазначає про те, що умови зазначеної угоди не містять обов'язку відповідача відшкодувати отриману нею стипендію у разі не відпрацювання трьох років за направленням після закінчення навчального закладу, а така вимога позивача суперечить вимогам ст.1215 ЦК України. Так, відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. За вказаних обставин суд вважає, що доводи позивача про наявність правових підстав для стягнення виплаченої стипендії відповідачу у зв'язку з порушенням нею умов угоди не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи належними та допустими доказами, спростовуються вищенаведеними законодавчими актами, які регулюють правовідносини щодо працевлаштування випускників та повернення навчальному закладу витрат, понесених на навчання за державним замовленням, отже позовні вимоги необґрунтовані та такі, що не ґрунтуються на законі, тому в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed