Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, в обґрунтування якої вказав, що з 11 березня 1995 року по 04 липня 2017 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 04 липня 2017 року шлюб між ними розірваний. Під час перебування у шлюбі подружжям в 2005 році була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем [PERSON] Після розірвання шлюбу, між сторонами виник спір щодо порядку користування та володіння квартирою. Угоди про спосіб виділу частки з відповідачем не досягнуто. Зазначає, що відповідач забрав документи на квартиру, чинить перешкоди у користуванні квартирою, намагаючись виселити позивачку з дочкою зі спірної квартири. Просить суд розділити між [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір сплачений нею за подання позовної заяви. Позивач та її представник [PERSON], в судове засідання не зявилися, від представника надійшла заява, в якій він просив справу розглянути за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволені. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував (а.с. 32). Відповідач [PERSON]М в судове засідання повторно не зявився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчать поштовий конверт, який повернувся на адресу суду (а.с. 13) та відстеження поштових відправлень (а.с. 33). А отже відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до положень ч. 4 ст. 130 ЦПК України. Зі згоди представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. В звязку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим позивачем в обґрунтування своїх вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних законних підстав. Судом встановлено, що сторони з 11 березня 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі, 04 липня 2017 року заочним рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області шлюб між ними розірваний (а.с. 3-4). В період шлюбу 20.05.2005 року [PERSON] придбав двокімнатну квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 20.05.2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі за № 576 (а.с. 18), та довідкою № 1939 від 17 листопада 2017 року наданою КП ДОР «Криворізьке БТІ» (а.с. 17). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, як це встановлює ст. 65 СК України. Як зазначила в позові позивач, після розірвання шлюбу між нею та відповідачем виник спір щодо порядку користування та володіння квартирою, угоди про спосіб виділу частки з відповідачем не досягнуто, відповідач в судове засідання не зявився, доказів на підтвердження заперечень щодо позовних вимог не надав. Отже виходячи з положень ст. 60, 61, 65 Сімейного кодексу, суд дійшов висновку що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Частки сторін в спільній сумісній власності подружжя є рівними, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, якщо інше не було визначено домовленістю між ними. Частинами 2,3 ст. 70 СК України передбачено умови відступу судом при поділі майна подружжя від засади рівності часток за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка можу бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таких обставин, що мають істотне значення в даній справі судом не встановлено. Отже, судом встановлено, що двокімнатна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON], яка підлягає поділу між ними по 1/2 ідеальній частці, та за позивачем необхідно визнати право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Оскільки, позов задоволено то відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім та підтверджені витрати по оплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. (а.с.1).

Outcome: approved