Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Балашов О.В. звернувся 11.07.2019 до суду з позовом про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 198675,05 грн. Як вказує позивач, 03 квітня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №PLF0GI0000006730, відповідно до якого позивач зобов`язався надати відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 200000,00 грн на термін до 03.10.2037, а відповідач [PERSON] зобов`язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, які встановлені кредитним договором. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом в подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит в розмірі 200000,00 грн. В порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] свої зобов`язання не виконав, в результаті чого станом на 30.05.2019 в нього виникла заборгованість в сумі 2693636,51 грн, яка складається з наступного: заборгованості за кредитом (тілом кредиту) - 198675,05 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 653912,37 грн; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 1841049,09 грн. Позивач зазначає, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь - яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому заборгованість до стягнення становить 198675,05 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту в розмірі 198675,05 грн. В забезпечення виконання зобов`язання за договором №PLF0GI0000006730 було укладено з поручителем [PERSON] договір поруки. Відповідно до п.5 цього договору позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором PLF0GI0000006730. Згідно п.6 договору поруки, поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Вимога, що була пред`явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов`язання, була залишена без задоволення. Посилаючись на вищевикладені обставини та положення ст.ст. 525, 526, 530, 1054 ЦК України, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. 30 серпня 2019 року до суду надійшов відзив відповідачки [PERSON] в якому вона позов не визнала та зазначила, що рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 06.12.2010, яке набрало законної сили, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та в рахунок заборгованості [PERSON] за договором про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачки договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру права власності, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. При цьому суд вважав доведеним заборгованість [PERSON] за договором про іпотечний кредит PLF0GI0000006730 станом на 16.08.2010 в сумі 352371,03 грн, у тому числі заборгованість за кредитом (тілом кредиту) - 199856,87 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 106261,17 грн; пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 46252,99 грн. Звернувшись до суду про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені за рахунок предмета іпотеки, ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання і протягом шести місяців, починаючи з дня набрання рішенням законної сили (17 грудня 2010 року) був зобов`язаний пред`явити позов до поручителя. Тому на момент звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» із вказаним позовом порука за договором поруки №PLF0GI0000006730 від 03.04.2008 відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України припинилася (т.1, а.с.53-57). 16 вересня 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа - [PERSON] , про захист прав споживачів та визнання частково недійсним пункт 1.1 Договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03.04.2008. В зустрічному позові [PERSON] зазначає, що відповідачем не було проведено переддоговірну роботу з позичальником та не було надано у письмовій формі всю інформацію про кредитні умови, тому [PERSON] не мав повного розуміння розміру усіх витрат, які він мав понести під час укладення та протягом дії кредитного договору. Як зазначає [PERSON] , він не володів інформацією стосовно неправомірного включення відповідачем до умов договору про іпотечний кредит PLF0GI0000006730 від 03.04.2008 винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь - якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Зважаючи на викладене, просив визнати недійсним пункт 1.1 договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту; визнати з боку АТ КБ «ПриватБанк» факти порушення прав позичальника [PERSON] , як споживача фінансових послуг, при оформленні Договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року з недотриманням в момент складення правочину вимог законів України; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 5000,00 грн, завдану внаслідок порушення прав споживача (т.1, а.с.69-76). Крім цього, 16 вересня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] з додатками в якому він позов не визнав та зазначив, що: повноваження представника позивача Балашова О.В. належним чином не підтверджені; судові витрати позивача в сумі 2980,13 грн не підтверджені належними та допустимими доказами; позивач не надав оригіналів документів, що підтверджують факт надання кредиту відповідно до пункту 1.1 умов Договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року щодо надання позичальнику [PERSON] грошових коштів в сумі 200000,00 грн; позивачем постійно в односторонньому порядку змінювалися умови Договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року в порушення чинного законодавства України; позивачем умисно надані не всі докази, які містяться у нього, зокрема, рішення суду щодо спору між сторонами. Так, рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 06.12.2010, яке набрало законної сили, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та в рахунок заборгованості [PERSON] за договором про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідачки договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру права власності, а також надання ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Звернувшись до суду 18 серпня 2010 року з позовом до [PERSON] про дострокове погашення заборгованості за іпотечним договором шляхом звернення на предмет іпотеки, позивач АТ КБ «Приватбанк» змінив порядок, умови і строк дії договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року . На час звернення з таким позовом до суду вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. При цьому відповідач посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (т.1, а.с.53-57). Тому, на думку відповідача [PERSON] , договір про іпотечний кредит припинив свою дію 18 серпня 2010 року. Крім цього, відповідач [PERSON] зазначив, що розрахунок заборгованості не може вважатися належним та допустимим доказом щодо неналежного виконання зобов`язання відповідача, а лише ґрунтується на особистих припущеннях позивача; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилися після спливу визначеного договором про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року строку кредитування датою 18 серпня 2010 року; позов подано після спливу позовної давності. Зважаючи на викладені у відзиві обставини просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі (т.1, а.с.77-92, 93-95). 30 вересня 2019 року до суду від представника позивача адвоката Єрмолова Є.М. надійшла відповідь на відзив [PERSON] з додатками, в якому він зазначив, що на підставі рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 06.12.2010 банком було звернуто стягнення на заставне майно боржника, а саме житловий будинок [ADDRESS] , шляхом його продажу банком з укладанням від імені іпотекодавця договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем. Іпотекодавцю банком направлялися вимоги про добровільне звільнення житлового будинку разом з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями, однак дана вимога залишена без задоволення і житловий будинок відповідачами не звільнено. Щодо твердження відповідача [PERSON] про зміну строку виконання зобов`язання за кредитним договором представник позивача зазначив, що оскільки кредитний договір №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року укладений у письмовій формі, то і всі зміни вчиняються у письмовій формі, однак між сторонами не укладалися додаткові угоди щодо зміни строку виконання зобов`язань, а тому строк повернення кредитних коштів встановлено до 03.10.2037. Щодо чинності договору поруки зазначив, що позивачем, відповідно до умов договору поруки, було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за договором №PLF0GI0000006730, однак вказана вимога була залишена без задоволення. Тому договір поруки за кредитним договором №PLF0GI0000006730 є чинним та не припинився у зв`язку з винесенням рішення про звернення стягнення на предмет застави (т.1, а.с.а.с. 96-99, 100-105). 31 жовтня 2019 року до суду від представника позивача адвоката Безменко М.Є. надійшла відповідь на відзив [PERSON] з додатками, в якому зазначив, що банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлено обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч.2 ст.638, ч.2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. На підтвердження повноважень представника банку, зазначив, що довіреністю від 31.01.2019 №368-К-Н-О Балашов О.В. уповноважений представляти інтереси банку в органах державної влади, судах загальної юрисдикції. Щодо сплати судового збору - до матеріалів справи долучено платіжне доручення №ІНВ92В2ВRМ від 12.06.2019, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 2980,13 грн. Щодо наявності рішення про звернення стягнення на заставне майно - на підставі рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 06.12.2010 банком було звернуто стягнення на заставне майно боржника, а саме житловий будинок [ADDRESS] , шляхом його продажу банком з укладанням від імені іпотекодавця договору купівлі - продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем. Іпотекодавцю банком направлялися вимоги про добровільне звільнення житлового будинку разом з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями, однак дана вимога залишена без задоволення і житловий будинок відповідачами не звільнено. Раніше винесене судове рішення не припиняє дію кредитного договору та не позбавляє відповідача відповідальності за взяті зобов`язання за договором. Станом на день подачі відповіді на відзив за відповідачем рахується заборгованість, відповідачами не надані докази належного виконання кредитного договору. Вимога направлена згідно статті 35 Закону України «Про іпотеку», що не є тотожним з прийняттям рішення про зміну строку виконання зобов`язання. Банк не звертався до суду з достроковим виконанням відповідачем кредитного договору, а звертався у зв`язку з порушенням відповідачем свого зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором. Згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 03.10.2037 та не змінювався. Щодо наданих банком доказів укладення кредитного договору - банком надані такі докази, які підтверджують факт укладення кредитного договору та наявність не виконаних кредитних зобов`язань: копія кредитного договору, розрахунок заборгованості, копія паспорту відповідача, виписка по рахунку, меморіальний ордер. Щодо тверджень відповідача [PERSON] про зміну строку виконання зобов`язань за кредитним договором - оскільки кредитний договір №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року укладений у письмовій формі, то і всі зміни вчиняються у письмовій формі, однак між сторонами не укладалися додаткові угоди щодо зміни строку виконання зобов`язань, а тому строк повернення кредитних коштів встановлено до 03.10.2037. Щодо правомірності зміни відсоткової ставки - пунктом 8.9. кредитного договору сторони передбачили право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, тому банком приймалося рішення про підвищення процентної ставки, про що банк повідомляв позичальника листом, який направлений на його адресу. ЗУ «Про захист прав споживачів» не містить обов`язкової умови про направлення такого листа із зворотнім повідомленням про його вручення. Щодо правомірності нарахування процентів до повного погашення заборгованості - у відповідності до п.2.5 кредитного договору відсотки нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожен календарний день, виходячи із фактичної кількості днів у році - 360 днів. Однак предметом розгляду справи є заборгованість за кредитним договором станом на 30.05.2019 у розмірі 198675,05 грн, що є заборгованістю за кредитом (тілом кредиту). Заперечення відповідача стосовно нарахування відсотків є безпідставними, та не стосуються предмету позову. Щодо строків позовної давності - згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 03.10.2037 року, позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача в 2019 році - до спливу позовної давності. З огляду на викладене, представник позивача просив задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі (т.1, а.с.а.с.107-112, 113-297). Провадження у справі було відкрито ухвалою судді Лизенко І.В. від 19.11.2019, яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 р. №175/о/15-19 строком на один рік. Ухвалою суду від 20.01.2020 було призначено справу до розгляду по суті на 14.02.2020. 23 січня 2020 року до суду від представника АТ КБ «Приватбанк» Єрмолова Є.М. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву з додатками, в якій він зазначив наступне. Щодо форми кредитного договору - при оформленні кредиту договір було підписано повнолітньою, дієздатною особою, яким підтверджується, що Банком надана повна інформація про умови кредитування. З приводу надання інформації щодо істотних умов кредитування та сукупної вартості кредиту - банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є підписання сторонами кредитного договору. Своїм підписом позивач підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування. Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Стосовно умов договору про фінансову допомогу - відповідно до статті 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по всіх своїх операціях. В даному випадку винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту за своїм характером є встановленою договором платою банку за здійснення фінансової послуги - надання кредитних коштів у користування. Таким чином, п.1.1 договору в частині винагороди (комісії) не суперечить нормам діючого законодавства. Щодо посилання відповідача за первісним позовом на несправедливі умови кредитування - сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами. Крім того, відповідач протягом тривалого часу належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про згоду з вказаними умовами. Враховуючи викладене, просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви (т.2, а.с.а.с.29-33, 34-38) Крім цього представником АТ КБ «Приватбанк» Єрмоловим Є.М. було подано заяву про застосування у справі вимог чч.3, 4 ст. 267 ЦК України про пропуск строку позовної давності на подання зустрічної позовної заяви [PERSON] (т.2, а.с.39-40). У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненка Ю.В . Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року по справі призначено підготовче засідання на 08 вересня 2020 року, яке було відкладено на 23 жовтня 2020 року, в подальшому - на 14 грудня 2020 року. 14 грудня 2020 року по даній справі проведено підготовче засідання і справу призначено до розгляду по суті на 10 лютого 2021 року, яке було відкладено за клопотанням представника позивача [PERSON] на 02 квітня 2021 року. Ухвалою суду від 10 лютого 2021 року клопотання позивача [PERSON] було задоволено та витребувано від позивача АТ КБ «ПриватБанк» первинні документи, що підтверджують заборгованість позичальника [PERSON] за тілом кредиту перед позивачем в розмірі 198675,05 грн, відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 30.05.2019 та інформацію щодо руху коштів з поточного рахунку № [NUMBER] датою зарахування коштів, а також перерахування з поточного рахунку, відповідно до п. 1.1. договору про іпотечний кредит від 03.04.2008, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту на рахунок кредитора. Розгляд справи неодноразово відкладався. В судове засідання 14 травня 2021 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення стосовно письмового доказу: меморіального ордеру №6730 від 03.04.2008 року, наданого позивачем, в якому вважає, що даний письмовий доказ не може бути доказом у справі з наступних підстав: 1) у розділі 2 Договору про іпотечний кредит від 03.04.2008, який визначає умови видачі та погашення кредиту зазначено, що кредит надається шляхом видачі готівки через касу/зарахування кредитором коштів на поточний рахунок позичальника [NUMBER] , відкритий у кредитора (п.2.3) В той же час у меморіальному ордері №6730 від 03.04.2008 зазначені рахунки, з якого і на який нібито було перераховано кошти в сумі 200000,00 грн, а саме дебет рахунка № [NUMBER] та кредит № [NUMBER] ; 2) вказаний меморіальний ордер не відповідає «Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», затверджена постановою НБУ №22 від 21.01.2004, яка діяла на той час; 3) кошти перераховано з рахунку платника [PERSON] № [NUMBER] на рахунок одержувача [PERSON] № [NUMBER] , а для цього у платника [PERSON] мали б бути кошти в сумі 200000,00 грн. Відповідно до п.2.25 Платежі з рахунків клієнтів банк здійснює в межах залишків коштів на цих рахунках на початок операційного дня. Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання, не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.117). Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Cудом встановлено, що 03 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони було укладено договір про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 (т.1, а.с.11-15). Відповідно до пункту 1.1. вказаного договору кредитор зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 200000,00 (двісті тисяч) грн, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі 200000,00 грн, сплатити відсотки за користування Кредитом в розмірі 15,00 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Кредит надається строком погашення не пізніше 03.10.2037 на поліпшення якості окремого житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (пункт 1.3 договору). Позичальник зобов`язується щомісячно до 3 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладення цього договору, здійснювати погашення Кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2564,42 грн (пункт 2.4 договору). Відповідно до пункту 3.1 договору про іпотечний кредит виконання позичальником зобов`язань за цим договором (в тому числі і додатковими Угодами до нього забезпечується іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою: [ADDRESS] ; договором поруки № №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року. На забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року між ЗАТ комерційний банк «Приватбанк» та боржником [PERSON] і поручителем [PERSON] 03 квітня 2008 року укладено договір поруки № №PLF0GI0000006730, відповідно до якого поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником зобов`язань за договором про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року та додатковими угодами до нього, як існуючими на момент укладення договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому (т.1, а.с.16-17). Підпунктом 2.1.1 пункту 2.1. договору поруки від 03.04.2008 передбачено право кредитора у разі невиконання боржником за договором про іпотечний кредит, протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня невиконання пред`явити свої вимоги безпосередньо до поручителя. Ці вимоги є обов`язковими для виконання протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання поручителем від кредитора письмового повідомлення про невиконання боржником зобов`язань за договором про іпотечний кредит. Відповідно до пункту 6.3 договору про іпотечний кредит виконання боржником вимоги кредитора щодо дострокового повернення суми кредиту та інших платежів відповідно до п.5.2.4 цього договору повинно бути здійснено позичальником в строк зазначений кредитором у відповідній вимозі, але не пізніше 30 (тридцяти) календарних днів з дати її отримання. 04 березня 2019 року позивач АТ КБ «Приватбанк» направив боржнику [PERSON] та поручителю [PERSON] повідомлення про те, що строк виконання зобов`язання за договором про іпотечний кредит настає в повному обсязі не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення. В той же час відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначала, що рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 06.12.2010, яке набрало законної сили, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та в рахунок заборгованості [PERSON] за договором про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . На забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, судом було витребувано з архіву Решетилівського районного суду цивільну справу №2-1056/10 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення. У позові, який був поданий 18 серпня 2010 року, позивач зазначав, що станом 16.08.2010 [PERSON] має заборгованість в сумі 363053,72 грн, яка складається з наступного: 199856,87 - заборгованість за кредитом; 106261,17 - заборгованість по процентам за користування кредитом; 46252,99 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 10682,69 грн - штраф, процентна складова, згідно умов кредитного договору. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №PLF0GI0000006730 від 02.04.2008 в розмірі 363053,72 грн позивач просив звернути стягнення на будинок загальною площею 72,8 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №PLF0GI0000006730 від 02.04.2008 Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачів договору купівлі продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та виселити відповідача, який зареєстрований у цьому будинку (а.с.2-4, справи №2-1056/10). Рішенням Решетилівського районного суду від 06 грудня 2010 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено частково: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №PLF0GI0000006730 від 02.04.2008 в розмірі 363053,72 грн звернуто стягнення на будинок загальною площею 72,8 кв. м, який розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №PLF0GI0000006730 від 02.04.2008 Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідачки договору купівлі продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачки з вказаного житлового будинку та зняття її з реєстрації місця проживання відмовлено. Вказане рішення Решетилівського районного суду набрало законної сили 21 грудня 2010 року. Як було зазначено позивачем у відповіді на відзив, дане рішення не виконане. Проте доказів щодо цього жодною зі сторін надано не було. Тобто, судом вже було встановлено факт систематичного невиконання боржником [PERSON] зобов`язань за договором про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 02.04.2008 в частині своєчасного та повного внесення щомісячних платежів. Згідно частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи те, що справа №2-1056/10 стосується тих самих правовідносин, що і справа 546/735/19, зокрема договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року, участь у вказаних справах беруть ті самі особи, суд зазначає, що факт отримання кредиту боржником [PERSON] в розмірі 200000,00 доказування не потребує. З цих підстав, суд не приймає заперечення сторони відповідача щодо факту отримання [PERSON] кредитних коштів, в тому числі і письмові пояснення щодо меморіального ордеру, надані представником відповідачів [PERSON] . До того ж, відповідно до виписки по рахунку № [NUMBER] , наданої позивачем, відповідач [PERSON] здійснював погашення заборгованості на загальну суму, 19188,28 грн, що свідчить про визнання ним факту отримання кредитних коштів та згоду з умовами договору про іпотечний кредит (т.2, а.с.99). Таким чином, пред`явивши 18 серпня 2010 року вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. У статті 525 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України). Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Стаття 598 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки в такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15. Іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому законом (стаття 1 Закону України «Про іпотеку»). Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону України «Про іпотеку»). Отже, наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17 та від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року дійшла висновку, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. З огляду на вищезазначене, зміст позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» по справі №2-1056/10, зокрема, посилання в ній на норми частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України про право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту та наявність судового рішення про звернення стягнення на заставлене майно, суд не погоджується з твердженням представника відповідача Безменко М.Є. , наведеними у відповіді на відзив (т.1, звор. а.с. 108) щодо того, що банк не звертався до суду з достроковим виконанням відповідачем кредитного договору, а звертався у зв`язку з порушенням відповідачем свого зобов`язання щодо сплати заборгованості за кредитним договором. 16 вересня 2019 року відповідачем [PERSON] до суду була надана заява про застосування позовної давності (т.1, а.с.66-68). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позивач, скориставшись своїм правом, звернувся 18 серпня 2010 року з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, змінивши порядок, умови і строк дії кредитного договору. Не отримавши повного задоволення своїх вимог за рахунок предмета застави, починаючи з 19 серпня 2010 року позивач мав право звернутися до боржника [PERSON] з позовом про стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит. Перебіг позовної давності було перервано здійсненням платежу позичальником 10 жовтня 2011 року в сумі 1133,89 грн (т.2, звор. а.с.98), тобто відлік трирічного строку почався знову з 11 жовтня 2011 року. До суду із зазначеним позовом банк звернувся 11 липня 2019 року, тобто зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача, що в силу частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відмову в позові Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості. Щодо зустрічного позову [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів та визнання частково недійсним кредитного договору суд зазначає наступне. Відповідач [PERSON] просив визнати недійсним пункт 1.1 договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року в частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту; визнати з боку АТ КБ «ПриватБанк» факти порушення прав позичальника [PERSON] , як споживача фінансових послуг, при оформленні Договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року з недотриманням в момент складення правочину вимог законів України; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 5000,00 грн, завдану внаслідок порушення прав споживача. Разом із відзивом на зустрічну позовну заяву представником позивача за первісним позовом АТ КБ «Приватбанк» Єрмоловим Є.М. було подано заяву про застосування у справі вимог частин 3,4 статті 267 ЦК України (т.2, а.с.39). Відповідно до пункту 1.1. Договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року позичальник, зокрема, зобов`язується сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмір 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 ) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Суд зазначає, що така умова договору суперечить положенням статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору. Зазначені положення кредитного договору щодо сплати позичальником на користь банку таких винагород у силу статті 228 ЦК України є нікчемними. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно частини 1 статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Верховний Суд неодноразово викладав висновки про те, що визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним у силу закону з моменту його укладення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що умови пункту 1.1. Договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року щодо сплати винагороди за надання фінансового інструменту є нікчемними в силу закону, а тому не підлягають визнанню недійсними судом, тому відсутні підстави для застосування положень статті 267 ЦК України щодо наслідків спливу позовної давності. Висновок суду базується на висновках Верховного Суду, висловлених у постанові від 16 грудня 2020 року у справі №524/6207/15-ц. Щодо вимоги зустрічного позову визнати з боку АТ КБ «ПриватБанк» факти порушення прав позичальника [PERSON] , як споживача фінансових послуг, при оформленні Договору про іпотечний кредит №PLF0GI0000006730 від 03 квітня 2008 року з недотриманням в момент складення правочину вимог законів України, то суд зазначає, що сторони узгодили всі істотні умови цього правочину, [PERSON] погодився з метою його використання та встановленими умовами, сплачував кредитну заборгованість протягом деякого часу, не звертався до банку за роз`ясненнями положень договору чи надання іншої інформації з приводу виконання зобов`язань, не заявляв жодних претензій щодо того, що йому незрозумілі умови кредитного договору. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги, є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Отже, дана вимога також не підлягає задоволенню в зв`язку з необґрунтованістю. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди необхідно зазначити таке. У частині першій статті 268 ЦК України визначено, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз`яснено, що відповідно до ст.137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В той же час ні до позовної заяви, ні в судових засіданнях сторона позивача не надала жодного доказу на підтвердження спричинення позивачу моральної шкоди. А тому в цій частині позов також до задоволення не підлягає саме з цих підстав. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За загальним правилом, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє в повному обсязі, судові витрати у виді судового збору покладаються на позивача. Від сплати судового збору позивач за зустрічним позовом [PERSON] був звільнений на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». З огляду на це, судові витрати по справі віднести за рахунок держави. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 549, 551, 611, 612, 625, 633, 634, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: dismissed