Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Представник позивача, адвокат Кашуба Н. О., звернулась із вказаним позовом до суду, обґрунтовуючи його тим, що [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] , разом з яким у такому жилому приміщені зареєстровані, але фактично не мешкають колишня дружина позивача, [PERSON] , та спільні для сторін діти, [PERSON] , 2014 р. н., та [PERSON] , 2012 р. н., які в 2014 році добровільно виїхали з квартири позивача та мешкають окремо від нього. В подальшому відповідачка одружилась та на даний час мешкає з доньками у будинку свого нового чоловіка. Особистих речей у спірній квартирі відповідачки та їх дітей немає. Натомість, в утриманні житла, оплаті комунальних послуг та проведенні поточного ремонту відповідачка участі не бере. Таким чином вважав, що відповідачка та її діти втратили право користування кв. [ADDRESS] . На підставі переліченого просив суд визнати [PERSON] та малолітніх [PERSON] , [PERSON] такими що втратили право на користування кв. [ADDRESS] . У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги повністю підтримав, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. При цьому він надав суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, додаючи, що після розлученні із відповідачкою до 2018 року підтримував із нею та спільними доньками зв`язок. Однак з 2018 року, коли [PERSON] зі спільними доньками виїхала до тимчасово непідконтрольної Україні території Донецької області, більше він не чув та не бачив дітей та відповідачки. З того часу інформація про місце знаходження [PERSON] та доньок, [PERSON] та [PERSON] , йому невідома. Зі слів спільних з відповідачкою знайомих йому відомо, що [PERSON] створила нову родину. Представник позивача, адвокат Кашуба Н. О., повністю підтримуючи доводи [PERSON] , вказувала, що існують законні підстави для задоволення поданого ним позову. Відповідачка, [PERSON] , в судове засідання не з`явилась повторно за невідомих причин, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленою. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради, яка діє на підставі довіреності, Кибенко Т. Є. , у судове засідання не з`явилась, надавши клопотання про розгляд справи за її відсутності, врахувавши висновок органу опіки та піклування з приводу доцільності позбавлення права користування житлом малолітніх дітей. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного вмотивування. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2011 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 3456, є власником двокімнатної кв. [ADDRESS] , що також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 13 грудня 2011 року та технічним паспортом на вказану нерухомість. На підставі свідоцтва про народження, виданого 25 липня 2012 року Орджонікідзевським відділом державної РАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 679, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] . За свідоцтвом про народження, виданим 13 серпня 2014 року Орджонікідзевським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 691, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] . Згідно із рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 14 грудня 2015 року вбачається, що шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] 25 лютого 2012 року, актовий запис № 9, був розірваний 24 грудня 2015 року на підставі набуття законної сили вказаним рішенням суду. Відповідно до відомостей Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 18 червня 2020 року та від 1 листопада 2021 року вбачається, що по [ADDRESS] окрім позивача також зареєстровані відповідачка, [PERSON] , з 2012 року, а також малолітні [PERSON] з 2012 року та [PERSON] з 2014 року. При цьому за інформацією відділу поліції № 2 Маріупольського районного управління поліції ГУ НП в Донецькій області від 9 листопада 2021 року вбачається, що [PERSON] , а також малолітні [PERSON] та [PERSON] за свідченнями сусідів тривалий час не мешкають по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] , допитана у судовому засіданні, вказувала суду, що вона з 2016 року мешкає із позивачем у цивільному шлюбі по [ADDRESS] , тому стверджувала, що за вказаною адресою відповідачка із малолітніми доньками, [PERSON] та [PERSON] , не мешкають увесь цей час, де також відсутні будь-які речі таких осіб. Місце знаходження [PERSON] та її доньок їй невідоме. Свідок [PERSON] зазначила в суді, що знає позивача з 2016 року по роботі та іноді буває у нього вдома, тому стверджувала, що ніколи не бачила відповідачку та її доньок по [ADDRESS] , та де вони можуть перебувати свідку також не відомо. Суд зазначає, що відповідно до ч. 1, 4 ст. 156 Житлового кодексу (далі - ЖК) члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. На підставі ч. 2 ст. 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. На підставі ст. 405 ЦК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить про те, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідач, [PERSON] , проживала у спірному житлі як член сім`ї позивача, набувши право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що наразі [PERSON] не є членом родини позивача, не пов`язана із ним спільним побутом і не має взаємних прав та обов`язків. Таким чином право відповідачки на користування чужим майном позивача підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачка, [PERSON] , залишаючись зареєстрованою у спірному житловому приміщенні, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин, є такою, що втратила право користування кв. [ADDRESS] . Суд на підставі досліджених доказів встановив також, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , фактично протягом останніх 7 років у спірній кв. [ADDRESS] не мешкають. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 17 листопада 2021 року вбачається, що [PERSON] не надав доказів згоди відповідачки на зняття її малолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON] , з кв. [ADDRESS] . Враховуючи, що втрата житла є крайньою мірою втручання у право на повагу до житла, а також зважаючи на те, що малолітні діти не мають можливості самостійно визначати своє місце проживання, тому факт не проживання дітей сторін у спірному житлі та не сплата ними комунальних платежів не є безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право на таке житло. Отже, з метою соціального захисту дітей,

Outcome: partial