Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом і просить визнати недійсним з моменту укладення договір про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків № 40-нж/1-Х від 08.06.2005 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат». Свої вимоги мотивує тим, що 08 червня 2005 року [PERSON] і ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» в особі голови правління [PERSON], діючого на підставі Статуту, уклали між собою договір про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків № 40-нж/1-Х. З п.2.2 договору вбачається, що після введення в експлуатацію житлового будинку № [ADDRESS] Одеської області, ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» зобов'язалося передати [PERSON] нежитлове приміщення № 40 загальною площею 128,10 кв.м., розташоване на мансардному поверсі між осями «А-Ж» та «1-4» в 2-й парадній вказаного будинку. ТОВ «Чорномор»є плюс» був забудовником вказаного житлового будинку, однак стороною у оспорюваному договорі не було, ніяких договорів з [PERSON] не укладало, а тому не має перед нею ніяких зобов'язань. Вважає вказаний договір недійсним, оскільки на момент укладення договору не був забудовником зазначеного об»єкту будівництва, не був власником безумовного майнового права на спірне нежитлове приміщення, визначеного п.п.2.2 розділом 2 договору, а тому ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» не мав права на укладення спірного договору інвестування. Крім того, вказує на те, що такого нежитлового приміщення ніколи не існувало, як на час укладення договору, так і у 2010 році після коригування проекту групи багатоповерхових житлових будинків. Враховуючи викладене, представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом. Представник позивача у судовому засіданні на задоволенні позову наполягав і пояснив, що договір має бути визнаний недійсним, виходячи з положень п.п.1,2,3,5 ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215, 227, 229 ЦК України. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, при цьому пояснили, що між ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» і [PERSON] 08.06.2005 року був укладений вказаний договір, на виконання якого нею сплачено 291107,00 грн. До теперішнього часу вона не отримала у власність нежитлове приміщення, яке було предметом вказаного договору. Вважають позов надуманим, таким, що не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні, а тому просили у його задоволенні відмовити. Представник відповідача ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» до судового засідання не з»явився, був повідомлений належним чином, повідомлення про причини неявки від нього не надходило. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачку [PERSON], її представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Як встановлено у судовому засіданні, 08 червня 2005 року був укладений договір № 40-нж/1-Х від 08.06.2005 року про співробітництво по інвестуванню будівництва житлових будинків, між ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» та [PERSON], відповідно до якого предметом договору є інвестування і здійснення будівництва сторонами житлового будинку, будівельний [ADDRESS] Одеської області (а.с. 15-17). Згідно п.2.2.1 і 2.2.2 договору ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» зобов'язується виконати будівельно-монтажні роботи на житловому будинку будівельний [ADDRESS] Одеської області на суму 291107,00 грн. Після введення в експлуатацію вказаного житлового будинку в першому кварталі 2007 року передати у власність [PERSON] нежитлове приміщення № 40-нж і 1-4 в 2-й парадній вказаного будинку. Представником позивача в позовній заяві зазначено, що ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» не був забудовником вказаного об'єкту будівництва, а тому не мав права на укладення спірного договору інвестування, і взагалі такого нежитлового приміщення не існує. Суд не приймає до уваги дані доводи, виходячи з наступного. Згідно протоколу розподілу загальної площі житлового будинку від 10.09.2005 року, він є додатком № 1 до Контракту № 1 від 01.09.2004 року про співробітництво сторін по будівництву і інвестуванню 5-поверхового 2-секційного житлового будинку за адресою: [ADDRESS], підписаний Головою ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» [PERSON] і Директором ТОВ «Чорномор»є плюс» [PERSON] В додатках до протоколу у Списку нежитловим приміщень під №3 значиться [PERSON] (Список також підписаний Головою ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» [PERSON] і Директором ТОВ «Чорномор'є плюс» [PERSON].). 24 липня 2012 року між ТОВ «Чорномор'є плюс» і ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» укладено додаткову угоду № 4 до контракту № 1 на будівництво і інвестування житлових будинків в смт. Хлібодарське Біляївського району Одеської області від 01 вересня 2004 року, зміст якої свідчить про те, що ВАТ «Одеський домобудівельний комбінат» мав право на укладення такого договору. Представник позивача у позовній заяві посилається на ту обставину, що вказаний договір має бути визнаний недійсним, виходячи з положень п.п.1,2,3,5 ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215, 227, 229 ЦК України. Відповідно до п.п.1,2,3,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування. П. 19 вказаної Постанови Пленуму передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Суд вважає, що при укладанні вказаного договору волевиявлення сторін було вільним, не суперечить ЦК України, моральним засадам суспільства, волевиявлення сторін є вільним, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, посилання представника позивача на ту обставину, що договір укладений без відповідного дозволу (ліцензії), не заслуговують на увагу, оскільки укладення договорів такого змісту не потребує ліцензування. Також посилання представника позивача на ту обставину, що договір був укладений внаслідок помилки, є недоречним, оскільки ним не доведено, що будь-яка із сторін правочину помилилася, не зазначено, в чому саме полягає помилка, і ця обставина є лише припущенням представника позивача. Враховуючи викладене, суд вважає, що оскільки позивачем не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог і заперечень, підставі для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed