Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Представник позивач [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 19603,88 грн, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 293,25 грн, інфляційних витрат в розмірі 686,13 грн та пені - 35679,28 грн, а всього 56262, 54 грн. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 03.07.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено усний договір про надання у борг грошових коштів у сумі 1250,00 доларів США про що свідчить підписана [PERSON] розписка від 03.07.2020 р. Відповідно до розписки [PERSON] бере борг у [PERSON] грошову суму у розмірі 1250,00 доларів США, що на час направлення претензії за курсом Національного банку України складає в еквіваленті 35208,12 грн та зобов`язується віддати до 04.08.2020 року у повному обсязі. Станом на день звернення до суду відповідач запозичені грошові кошти так і не повернув, за таких обставин позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді Луньової Д.Ю. від 02.03.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено розгляд справи без виклику сторін (а.с.18), направлено копії ухвали сторонам, а відповідачу разом із копією позовної заяви та додатками (а.с.20). Позивач і представник позивача в судове засідання не з`явились, представник позивача надала заяву про розгляд справи без їх участі, проти заочного розгляду справи не заперечували. В судове засідання відповідач не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада» суду про виклик до суду у даній справі. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, копію ухвали та копію позовної заяви з додатками отримав 20.04.2021 (а.с.23), клопотань про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Враховуючи те, що судом були використані передбачені чинним законодавством способи для повідомлення відповідача про розгляд справи, та приймаючи до уваги той факт, що наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті, суд зі згоди представника позивача у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03.07.2020 [PERSON] написав розписку, згідно якої останній взяв у [PERSON] в борг 1250 доларів США з поверненням боргу 04.08.2020 р. (а.с.9). З претензії направленої позивачем на адресу відповідача від 01.02.2021 р., вбачається, що станом на час направлення претензії [PERSON] повернув лише 15630 грн. (курсом Національного банку України складає в еквіваленті 554 дол. США.). Борг [PERSON] перед [PERSON] у сумі 696 доларів США (що на час подання претензії за курсом Національного банку України 19603,88 грн.) не погашено (а.с.10). Відповідач [PERSON] доказів виконання свого зобов`язання не надав. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (правовий висновок Верховного суду України, викладений у постанові від 12.04.2017 у справі № 6-487цс17). Дослідивши розписку [PERSON] від 03.07.2020 р., суд встановив, що вона підтверджує укладення між сторонами договору позики, з якого вбачається, що між сторонами виникли боргові зобов`язання, а саме обов`язок [PERSON] повернути у визначений строк - 04.08.2020 [PERSON] 1250 доларів США. Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Таким чином, враховуючи, що відповідач доказів повернення боргу в строки, визначені договором, не надав, суд дійшов висновку про наявність боргового зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] . Предметом договору позики у справі є іноземна валюта. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України). Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18, від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то суд вказує, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18. Укладеним між сторонами договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 1250,00 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Згідно статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання і на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми частини 2 статті 625 ЦК України визначають спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань. Таких наслідків є декілька. В будь-якому випадку боржник зобов`язаний відшкодувати кредиторові завдані збитки. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 № 6-113цс14. За змістом статті 1 Закону України від 03.07.1991 № 1282-ХП «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Тривале невиконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасного повернення суми боргу призвело до її збільшення, відповідно до ст. 625 ЦК України. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Приклад обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації наведено у додатку 1 до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003. Відповідно до рекомендацій відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладених в листі Верховного суду України № 62-97 від 03.04.97, для визначення індексу інфляції за любий період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період перемножити між собою. Згідно з даними Держкомстату індекс інфляції у відсотках у зазначений представником позивача період складав: - серпень 2020 р. - 99,8%, вересень 2020 р. - 100,5%, жовтень 2020 р. - 101,0%, листопад 2020 р. - 101,3%, грудень 2020 р. - 100, 9%, Загальний відсоток інфляції розраховується шляхом множення усіх показників інфляції: 99,8 х 100,5 х 101,0 х 101,3 х 100,9 = 103,5% Суму інфляції розраховуємо за формулою: (Сума боргу х процент інфляції) - сума боргу. Таким чином сума інфляції за період з серпня 2020 по грудень 2020 року становить: (19603,88 грн. х 103,5%) - 19603,88 грн. = 686,13 грн. Розмір трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу за період зазначений представником позивача, складає: 19603,88 грн. (сума основного боргу) х 3 х 182 (прострочених днів) : 365 : 100 = 293,25 грн. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача пені, суд зазначає наступне. За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Частиною першою ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, пеня відповідачу нарахована у сумі 35679,28 грн. Будь-яких клопотань чи заперечень щодо порядку розрахунку суми пені та підстав до її стягнення відповідачем не подано. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.03.2019 року у справі № 761/26293/16-ц висловила правову позицію, що нарахування пені в іноземній валюті не передбачено законодавством та остання стягується виключно у гривні. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача пені у національній валюті України - гривні в межах позовних вимог в сумі 35679,28 грн. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] порушив грошове зобов`язання щодо повернення боргу, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення на користь позивача заборгованість за договором позики, інфляційних втрат, трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України та пені є обґрунтованими і з відповідача на користь позивача підлягають стягненню в заявленому розмірі заборгованість за договором позики в розмірі 696,00 доларів США, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 293,25 грн, інфляційних витрат в розмірі 686,13 грн та пені - 35679,28 грн. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved