Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Представник відповідача позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія заяви [PERSON] про прийняття спадщини; копія свідоцтва про укладання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]; копія свідоцтва про зміну імені [PERSON] на [PERSON]; копія витягу про реєстрацію актів цивільного стану громадян про смерть [PERSON]; копія витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження [PERSON] від 18.09.2010р.; копія витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження [PERSON] від 13.08.2010р.; копія технічного паспорту на житловий будинок № 109 по вул.. Леніна, в с. Орлівка Ренійського району, складеного на імя [PERSON]; копія виписки із рішення Орлівської сільської ради Ренійського району № 10 від 14.10.1994р.; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.10.2014р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач є онукою нині померлої [PERSON] За життя [PERSON] належав житловий будинок із надвірними будівлями по вул. Леніна № 109, в с. Орлівка Ренійського району. Факт належності будинку [PERSON] підтверджується технічним паспортом, оформленим на її імя. За життя [PERSON] не розпорядилась належним їй майном на випадок своєї смерті, заповіту не залишила, 23.05.1996р. померла У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про її прийняття. Згодом позивач звернулась знов до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом щодо спадкового будинку, але їй було відмовлено у звязку із відсутністю технічної документації на спадковий будинок та належної реєстрації нерухомості у Державному реєстрі прав власності. Тому питання про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, відповідно до п.2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., позивач прийняла спадщину, що залишилася після померлої бабусі і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців немає. Крім того, на момент смерті бабусі позивач мешкала разом із нею у спадковому будинку. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] померла у 1996р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивач прийняв спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Згідно вимог ст. 549 ЦК України 1963р. для прийняття спадщини встановлюється строк - шість місяців, який обчислюється з моменту відкриття спадщини, якщо спадкоємець протягом вищезгаданого терміну не подав заяви про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за законом (ст. 534 ЦК України). Вона у передбачений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, отже вважається такою, що прийняла спадщину. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину в порядку п.2 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963р., оскільки її воля, як спадкоємця за законом, була виражена у її діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, вона не змогла отримати відповідне свідоцтво, оскільки за життя [PERSON] не оформила правовстановлюючий документ на житловий будинок, у звязку із чим в даний час позивач вимушена звернутися до суду із позовом, а не до нотаріальної контори. Згідно ст. 15 ЦК України 2003р. кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України 2003р. право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на житловий будинок з підстав прийняття спадщини за законом в порядку п.2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на спадкове майно.

Outcome: approved