Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Зубков Антон Євгенович у квітні 2020 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме просить суд: 1) стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості спільного майна подружжя, а саме автомобіля моделі HYUNDAI I30 1396 2013 року випуску у розмірі 111821, 00 грн.; 2) визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] , як на спільне майно подружжя. Вимоги позову обґрунтовує тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.12.2008 року по 17.02.2015 року, який рішенням від 17.02.2015 року було розірвано шлюб. За період перебування у шлюбі подружжям було придбано нерухоме та рухоме майно, а саме: квартиру за адресою [ADDRESS] та транспортний засіб - автомобіль моделі HYUNDAI I30, 2013 року випуску, синього кольору з номерним знаком [NUMBER] , VIN [NUMBER] . Так, квартира та автомобіль були зареєстровані на [PERSON] , однак не зважаючи на це дане майно було придбано за час шлюбу в 2014 році, а тому діє презумпція спільності власності подружжя на майно набуте в період шлюбу та рівності їх часток у власності. Зважаючи на це, у позивача є право на визнання за ним права власності на 1/2 частину спільного майна. Просить суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Так, шлюбно-сімейні відносини між сторонами повністю були припинені на початку 2014 року, і з цього часу вони мешкали окремо, вели роздільне господарство, кожен з них мав свій бюджет. В той же час автомобіль HYUNDAI I30 був придбаний за особисті кошти відповідача 14.04.2014 року, а отже є його особистим майном, яке не підлягає поділу, спірний автомобіль у спільній власності подружжя не перебував. За договором купівлі-продажу майнових прав від 07.10.2013 року № 07/10/13- 75 відповідач придбав не нерухомість, а майнові права на квартиру, оскільки на той час будинок (недобудова) ще не був введений в експлуатацію, а спірна квартира, як готовий об`єкт нерухомості, була передана за актом прийому-передачі до договору купівлі-продажу майнових прав №07/10/13-75 від 07.10.2013 року лише 27.03.2014 року. Оскільки під час перебування у шлюбі з позивачем він отримав лише майнові права на квартиру, то слід вважати, що саме об`єкту права власності під час перебування у зареєстрованому шлюбі, як такого, не існувало та позивач мала право тільки на майнові права. Реєстрація права власності на спірну нерухомість здійснена 29.04.2014 року, тобто у той час, коли сторони шлюбно-сімейні відносини не підтримували, разом не проживали, а тому до квартири позивач ніякого відношення вже не має. В спірну квартиру після початкового ремонту, який ще не закінчений, відповідач вселився 10.08.2018 року, але ані [PERSON] , ані діти не переїжджали, свої речі не перевозили, участі в ремонті житла позивач не приймала, щомісячні платежі в рахунок погашення боргу за кредитними зобов`язаннями не вносила, ніколи не цікавилися квартирою, вселитися в неї не намагалася, із скаргами на створення їй та дітям будь-яких перешкод у користуванні житлом за місцем реєстрації до поліції не зверталася. Спірна квартира на даний час і до 2028 року перебуває в іпотеці ПАТ «Державний ощадний банк України», і повна вартість майна ще не виплачена. Представник позивача [PERSON] - адвокат Зубков Антон Євгенович надав до суду відповідь на відзив, згідно якого наголошує, що шлюб між сторонами було розірвано рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.02.2015 року. Подружжя проживало разом у шлюбі до листопада 2014 року, адже саме наприкінці листопада 2014 року між ними відбулась сварка, яка і стала причиною розірвання шлюбу, оскільки, в ході сварки відповідач застосував до позивача силу, побив її та вигнав з дому. Саме після даного інциденту подружжя і перестало проживати разом, а позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. На час придбання автомобіля - 14.04.2014 року сторони перебували у шлюбі, і всі кошти, витрачені на купівлю автомобіля були спільними, адже ні в кого з подружжя не було особистого доходу, який міг би бути джерелом для придбання майна в особисту приватну власність. Окрім цього, сторони навіть разом відвідували автомобільний салон, де було куплено автомобіль. Сторонами була сплачена сума коштів, передбачена в договорі купівлі-продажу майнових прав до 21.10.2013 року. Частина коштів була сплаченою зі спільних накопичень колишнього подружжя, а частина - кошти отримані в кредит за договором про іпотечний кредит №232 від 16.10.2013 року, укладеного між відповідачем та ПАТ «Державний ощадний банк України» та забезпечений договором поруки №232/3 від 16.10.2013 року, за яким поручителем є позивач. Кошти, які були сплачені подружжям за квартиру були спільними, адже сторони займались спільним бізнесом (роздрібна торгівля книгами), окрім цього, позивач в період 2013-2014 року працювала на 0.5 ставки викладачем кафедри менеджменту та бізнесу в Харківському національному економічному університеті імені Семена Кузнеця та отримувала дохід від даної діяльності, який також вносився до сімейного бюджету. Щодо коштів отриманих в кредит для купівлі майнових прав на квартиру, то позивач як колишня дружина відповідача, а також як поручитель за даним кредитом, несе солідарну відповідальність за його виконання разом з відповідачем. Окрім цього, даний іпотечний кредит було надано позивачеві та відповідачеві як молодій сім`ї, а перевагу в отриманні кредиту мали подружжя, в яких чоловік чи дружина є молодим ученим. Той факт, що [PERSON] є молодою вченою мав вагоме значення аби подружжя отримало зазначений іпотечний кредит для сплати коштів за спірну квартиру. Метою купівлі подружжям майнових прав на дану квартиру було збільшення в майбутньому житлової площі сім`ї, адже колишнє подружжя має двох дітей і проживати вчотирьох в однокімнатній квартирі було не зручно. Сторони навіть зареєструвала своє місце проживання та місце проживання дітей в даній квартирі після оформлення права власності на неї, тобто квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана у шлюбі за спільні кошти подружжя в інтересах сім`ї з метою спільного проживання в ній в майбутньому. Відповідач [PERSON] подав до суду письмові пояснення по справі та заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Так, наголошує, що квартира та автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] уже після фактичного завершення відносин з [PERSON] у повному обсязі за власні кошти оплачено повну вартість автомобіля, при цьому висновок про оцінку стосується зовсім іншого автомобіля, ніж він придбав у 2013 році, а тому вказані вимоги є необґрунтованими. Право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем 29.04.2014 року, тобто уже після фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON] . Вважає, що [PERSON] була незацікавленою у даному об`єкті нерухомості. Про порушення свої прав позивачу було відомо ще на початку 2014 року, та вона могла пред`явити позов про поділ майна, однак цього не зробила, отже нею пропущено строк на звернення до суду. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» надав до суду письмові пояснення, згідно яких просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] , оскільки наразі між банком та відповідачем наявні перемовини щодо заборгованості, тобто порушення умов договірних відносин, які виникли в момент поділу майна, в даному випалку унеможливлює задоволення позовних вимог. Визнання за позивачем права власності на Ѕ частину квартири можливо порушить права банку стосовно заставного майна. Суд, дослідивши доводи сторін та третьої особи, викладені у письмових заявах по суті спору, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 12.12.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №1 Харківського міського управління юстиції, 12.12.2008 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №2737, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] (а. с. 13). Згідно довідки ВАТ «Житлобуд-1» від 12.06.2014 року №968, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] (а. с. 131). Факт реєстрації сторін - [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з 11.06.2014 року підтверджується і довідками відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області (а. с. 80-81). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17.02.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа №638/22520/14-ц, головуючий суддя Подус Г. С.) (а. с. 14). Відповідно до листа Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України від 18.03.2020 року за вих. №31/20-905, згідно даних Єдиного державного реєстру МВС, автомобіль HYUNDAI І30, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , 15.04.2014 року було зареєстровано за [PERSON] , [INFO] , а 29.04.2016 року даний автомобіль було перереєстрованого на іншого власника (а. с. 27). Вказане підтверджується і листом Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України від 26.03.2020 року за вих. №31/20-971, в якому надана інформація про реєстрацію та перереєстрацію автомобіля VIN [NUMBER] (а. с. 28). Матеріали справи містять і договір №1742 від 14.04.2014 року, з якого вбачається, що Публічне акціонерне товариство «Завод ім. Фрунзе» (продавець) зобов`язується надати у власність, а [PERSON] (покупець) оплатити та прийняти товар з наступними характеристиками - автомобіль HYUNDAI І30, VIN [NUMBER] (а. с. 97-98). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Оскільки судом достеменно встановлено, що автомобіль HYUNDAI І30, VIN [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , [PERSON] було придбано 14.04.2014 року, тобто під час перебування з [PERSON] у шлюбі, який розірвано рішенням суду лише 17.02.2015 року, а відповідно до частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, тобто 02.03.2015 року, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля в розмірі 111821, 00 грн, виходячи з ринкової вартості автомобіля, та суд у відповідності до частини 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до звіту про оцінку майна - транспортного засобу НYUNDAI 130 1396 2013 року випуску, складеного 26.03.2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Експерт Рієлт», ринкова вартість об`єкту оцінки складає 223642, 00 грн. (а. с. 29-36). Згідно пояснювальної записки Товариства з обмеженою відповідальністю «Експерт Рієлт» від 31.08.2020 року, в оцінці колісного транспортного засобу від 26.03.2020 року була допущена описка в моделі самого транспортного засобу «і30» на «130», вірним слід вважати «і30» (а. с. 127). Таким чином, заявлена до стягнення сума у розмірі 111821, 00 грн. з урахування наданих суду доказів вартості спірного майна відповідає Ѕ вартості відчуженого автомобіля, а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та суд присуджує до стягнення заявлену суму. При цьому, доводи [PERSON] про те, що наданий позивачем висновок про оцінку вартості майна є «непереконливим» суд відхиляє, адже вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між сторонами, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна. У випадку відчуження спільного майна та неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна саме на час розгляду справи. При цьому, звіт про оцінку майна дійсно не є висновком експерта, а є письмовим доказом, що виключає застосування до нього вимог, які законодавством висунуто до висновку експерта у статті 106 ЦПК України. Також, у звіті зазначено, що суб`єкт оціночної діяльності підтверджує, що ним особисто були зібрані та проаналізовані всі доступні вихідні дані про об`єкт оцінки, звіт складений відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», він не має ні дійсною, ні очікуваної зацікавленості в оцінюваному майні і діяв непредвзято і без упередження стосовно сторін, що приймають участь, а його винагорода не залежала від підсумкової оцінки вартості. Згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обставини, викладені у вказаних документах при наявності у відповідача процесуальної можливості спростовані не були, клопотань щодо призначення судової експертизи з метою встановлення ринкової вартості спірного автомобіля заявлено не було, тобто відповідач під час розгляду справи вказаний доказ жодним чином не спростував. Стосовно письмових показань свідка [PERSON] , суд приходить до висновку, що до уваги вони взятими бути не можуть, адже сімейні відносини мають особливий характер та є об`єктивно недоступними для оточуючих, а тому свідок достеменно не може бути обізнана про початок та припинення шлюбних відносин чужих для неї осіб. Враховуючи, що майно вибуло із спільної власності подружжя, оскільки відповідач самостійно розпорядився автомобілем HYUNDAI I30, 2013 року випуску, синього кольору з номерним знаком [NUMBER] , VIN [NUMBER] , без згоди позивача на це і не в інтересах сім`ї, суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача грошової компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля в сумі 111821,00 грн. З приводу позовної вимоги про визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] , як на спільне майно подружжя, суд зазначає наступне. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Даний висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу майнових прав №07/10/13-75 від 07.10.2013 року Публічне акціонерне товариство «Трест Житлобуд-1» (продавець) продає, а [PERSON] (покупець) придбаває майнові права на об`єкт нерухомості в об`єкті будівництва за адресою: [ADDRESS] , а саме 3-кімнатну квартиру, загальною площею 97, 37 кв. м. (а. с. 100-108). Відповідно до договору про іпотечний кредит №232 від 16.10.2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (банком) з однієї сторони та [PERSON] (позичальником) з другої сторони, банк зобов`язується надати позичальнику на умовах цього договору, а позичальник має право отримати та зобов`язується належним чином використати і повернути в передбачені цим договором строки кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі у порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надається в розмірі 365000, 00 грн. з терміном остаточного повернення кредиту не пізніше 13.10.2028 року. Кредит надається на придбання майнових прав на об`єкт нерухомості за договором купівлі-продажу майнових прав (цільове призначення кредиту) (пункти 2.3, 2.4 договору) (а. с. 170-182). Згідно договору поруки №232/3 від 16.10.2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» з однієї сторони, [PERSON] (боржником) з другої сторони та [PERSON] (поручителем) з третьої сторони, поручитель безумовно, безвідклично та безоплатно зобов`язується перед кредитором відповідати солідарно з боржником за виконання в повному обсязі зобов`язання , у тому числі того, що виникне у майбутньому відповідно до умов кредитного договору, а саме договору про іпотечний кредит №232 від 16.10.2013 року, та додаткових договорів до нього (а. с. 44-55). Також матеріали справи містять іпотечний договір №232/1, укладений 16.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (іпотекодержателем) та [PERSON] (іпотекодавцем), з якого вбачається, що іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, передає в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі предмет іпотеки, який належить іпотекодавцю на праві власності - майнові права на об`єкт нерухомості, будівництво якого на момент підписання сторонами цього договору не завершено (а .с 191-198). Згідно акту прийому-передачі квартири від 27.03.2014 року до договору купівлі-продажу майнових прав №07/10/13-75 від 07.10.2013 року, Публічне акціонерне товариство «Трест Житлобуд-1» передає, а [PERSON] приймає 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] ) (а. с. 109). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.04.2014 року, [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 98, 6 кв. м. (а. с. 110) Згідно договору про внесення змін №1 від 28.05.2014 року до іпотечного договору №232/1, посвідченого 16.10.2013 року Палєвою О. М., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №3059, внесено зміни про предмет іпотеки та договірну вартість предмету іпотеки, зокрема предметом іпотеки є трикімнатна квартира, загальною площею 98, 6 кв. м. під [ADDRESS] (а. с. 199-200). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №206245131 від 07.04.2020 року, власником квартири [ADDRESS] з 29.04.2014 року є [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності серія та номер [NUMBER] , видане реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області. Також, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки та державну реєстрацію обтяжень. Обтяжувач: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (а. с. 24-26). Разом з тим, оскільки вказані кошти були запозичені відповідачем [PERSON] у період перебування у шлюбі з позивачем, вони є спільною сумісної власністю подружжя відповідно до положень статті 61 СК України, оскільки договір про іпотечний кредит №232 від 16.10.2013 року є договором позики, а тому створює обов`язки для обох з подружжя. Той факт, що грошові кошти в розмірі 365000, 00 грн. були позичені у банку для придбання спірної квартири учасниками справи не спростовано. Як вбачається зі змісту п.6.4.13 Іпотечного договору №232/1 від 16.10.2013 року, цей договір був укладений за згодою дружини іпотекодавця - [PERSON] , яка надала письмову заяву про таку згоду, засвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Палєєвою О. М. 16.10.2013 року за реєстровим №3058 і яка залишилася на зберігання у справах цього нотаріуса. Таким чином, з викладеного вбачається, що вказаний договір направлений на задоволення потреб сім`ї, а саме на придбання спірної квартири. Посилання відповідача та третьої особи на те, що оскільки спірна квартира перебуває в іпотеці, вона не підлягає поділу судом не приймаються. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Із урахуванням наведеного, перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №201/6412/17. Щодо позовної давності, питання про застосування якої порушено відповідачем [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтями 256-257 та 261 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). У справі, яка розглядається, суд приходить до висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у 2020 році, коли отримала інформацію від Сервісного центру МВС України в Харківській області про відчуження автомобіля, та коли відповідач не відповів на письмову вимогу про поділ майна та перереєстрацію частини квартири на позивача. Доводи відповідача про те, що відлік строку позовної давності слід обраховувати від дати офіційного припинення шлюбу не підтверджено належними доказами, вказане не ґрунтується ні на обставинах справи, ні на нормах закону, адже спірні квартира та автомобіль придбано у 2013 та 2014 році відповідно, а шлюб розірвано у 2015 році. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права позивача, як одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям - відповідачем. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» про поділ спільного сумісного майна подружжя слід задовольнити. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Так, при зверненні позивача до суду нею заявлено позовні вимоги майнового характеру та сплачено судовий збір у розмірі 10510, 00 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню вказана сума судового збору.

Outcome: approved