Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 25.09.2001 тр. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва Державного центру розвитку сім`ї, актовий запис № 1961. Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . 27.02.2012 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В., відповідно до якого до особистої приватної власності як позивача так і відповідача перейшло по Ѕ частині квартири. При цьому, частки квартири у натурі виділені не були, договір щодо порядку користування та володіння квартирою не укладався. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14.09.2012 року. Усі витрати по житлово-комунальним послугам за період з січня 2012 р. по грудень 2018 р. на утримання і збереження майна позивач несла одна, також нею за власні кошти було проведено і ремонт на кухні - приміщення спільного користування. /Питання щодо окремих рахунків з відповідачем врегульовано не було, не дивлячись на намагання позивача. Усі дії відповідача свідчать про відмову останнього від обов`язків по утриманню спільного майна, не проявляє до нього жодного інтересу і не бере участі у вирішенні будь - яких питань спільного майна.. Таким чином на час звернення до суду відповідачем не компенсовано позивачу понесені витрати на витрати на управління, утримання і збереження спільного майна. З огляду на такі обставини представник [PERSON] просить суд виходячи з положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» витрати на оплату житлово-комунальних послуг на утримання квартири з урахуванням 3% річних та інфляційних витрат у розмірі 100 135,76 грн., положень ст. ст. 322,360 ЦК України частину витрат на ремонтні роботи у розмірі 18 011,05 грн., а всього - 118 146,81 грн. Також підлягають стягненню з відповідача і судові витрати. 15.02.2019 р. у даній справі відкрито провадження та з урахуванням приписів ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження . Представник позивача у межах строку визначеного положеннями ЦПК України, подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, оскільки з січня 2019 р. по березень 2019 р. на утримання спільного майна [PERSON] було здійснено витрат на загальну суму у розмірі 8 662,58 грн., або 8 781,82 грн. включаючи 3% річних та інфляційні витрати, таким чином позивач вважає, що з відповідача підлягають стягненню сума у розмірі 126 928,63 грн. Також необхідно зобов`язати відповідача відшкодувати суму понесених судових витрат. Представником відповідача надано відзив на позов де зазначено наступне. Позивач просить стягнути з [PERSON] Половину понесених нею витрат на житлово-комунальні послуги, посилаючись при цьому на положення ст. 360 ЦК України щодо обов`язку власника брати участь у витратах на управління, утримання та збереження майна. Проте, підстави для стягнення з відповідача послуг за житлово-комунальні послуги відсутні. Саме по собі споживання електроенергії, води, газу, не пов`язане з з питанням утримання майна, а спрямоване на задоволення особистих потреб споживача не пов`язане з питанням утримання майна. Отже, у відповідача відсутній обов`язок оплачувати комунальні послуги відповідно до положень ст. 360 ЦК України. Норми ж Закону України «Про житлово-комунальні послуги» регулюють відносини між постачальниками та споживачами комунальних послуг. Щодо стягнення витрат на проведення ремонтних робіт , то придбання позивачем побутової техніки та меблів не підпадає під визначення поточного ремонту, оскільки не має на меті підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій інженерного обладнання квартири. За таких обставин представник відповідача просить відмовити у задоволенні заявлених вимог та компенсувати відповідачу понесені судових витрат. Також представником відповідача подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог щодо відшкодування половини вартості оплачених житлово-комунальних послуг до 11 лютого 2016 р. з огляду на положення ст. ст. 256,257,261,267 ЦК України. У відповіді на відзив представник позивача зазначив, що комунальні витрати - це витрати, які є об`єктивно необхідними для підтримання майна у належному стані. Враховуючи те, що відповідач не брав участь у таких витратах позивач має право на зворотну вимогу (регрес) до відповідача як солідарний боржник. Наявність же кухні, розеток, вимикачів тощо є істотною характеристикою для використання приміщення за цільовим призначенням. Також представником позивача подано клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, зважаючи на те, що позивач неодноразово намагався вирішити питання утримання майна в позасудовому порядку. Листом від 04.04.2014 р. позивач повідомив про звернення до ЖЕК з метою врегулювання питання щодо розподілу рахунків , отже ним було визнано обов`язок зі сплати житлово-комунальних послуг, а отже строк для звернення до суду за захистом прав має починатися саме з цієї дати. Також від представником відповідача надано заперечення на викладене представником [PERSON] у відповіді на відзив, а представником позивача надано письмові пояснення щодо зазначеного у запереченнях, в яких учасники процесу фактично розширили свої доводи викладені у відзиві та відповіді на відзив. У судовому засіданні представник [PERSON] підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представник [PERSON] заперечував щодо задоволення вимог та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши надані докази та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне. Встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували зареєстрованому шлюбі з 25.09.2001 до 14.09.2012 р. Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.09.2012 р. Як свідчать матеріали справи, і не заперечується учасниками процесу, 19.07.2002 р. за договором купівлі - продажу гр. США [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вашагашвілі Д.Д. . Також, як встановлено в судовому засіданні, 27.02.2012 р. між позивачем та відповідачем було укладено договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Н.В. За умовами зазначеного договору, до особистої приватної власності гр. сполучених Штатів Америки [PERSON] переходить Ѕ частина квартири [ADDRESS] ; до особистої приватної власності [PERSON] переходить Ѕ частина квартири [ADDRESS] . При цьому сторони домовились, що подальше володіння, розпорядження і користування вищеназваними Ѕ частинами квартири здійснюється сторонами самостійно на власний розсуд і не потребує будь - якого погодження з боку іншого співвласника. Разом з тим, сторонам нотаріусом роз`яснено зміст прав і обов`язків за цим договором, про правові наслідки укладеного ними правочину. Як свідчать матеріали справи і не заперечується учасниками процесу, відповідач не проживає в квартирі [ADDRESS] . Як зазначено представником позивача у судовому засіданні, з січня 2012 р. позивач самостійно несе витрати на управління, утримання та збереження майна(житлово-комунальні послуги), крім того позивачем здійснено ремонтні роботи місця загального користування кухні. Відповідач має компенсувати половину зазначених витрат, саме тому представник [PERSON] і звернувся до суду з даним позовом. В свою чергу представник відповідача вказує на те, що в розумінні положень чинного законодавства України зазначені позивачем комунальні платежі не відносяться до витрат на управління, утримання та збереження майна. Такими витратами неможливо вважати придбання меблів та побутової техніки. Приймаючи рішення по суті справи суд має наголосити серед іншого на наступному За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як свідчить преамбула Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, що діяла на момент виникнення спору, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також іхні права і обов`язки. З іншого боку власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, відповідно до ст. 322 ЦК України. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном, як це визначено приписами ст. 360 ЦК України. Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі N 725/3790/16-ц, тлумачення статті 360 ЦК України свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в квартирі. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності. Беручи до уваги те, що Верховним Судом у зазначеній постанові надано тлумачення положенням ст. 360 ПК України, суд має враховувати такі висновки під час розгляду даної справи. Як встановлено в судовому засіданні, і дана обставина не оспорювалась представником позивача, [PERSON] не проживає у квартирі в якій йому належить Ѕ частини, а отже з урахуванням вищезазначених висновків, зроблених Верховним Судом, використання послуг централізованого опалення , постачання холодної та гарячої води і водовідведення здійснювалось на потреби особи позивача, яка проживає у квартирі, а не утримання самого спільного майна, а тому суд погоджується з доводами представника відповідача, що такі витрати не є витратами в розумінні положень ст. 360 ЦК України. Самостійною підставою для стягнення з відповідача зазначених представником [PERSON] сум положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» бути не можуть оскільки визначають права та обов`язки виконавців послуг та споживачів таких послуг. Крім того, вимог про стягнення про стягнення частини понесених витрат на сплату житлово-комунальних послуг у порядку регресу (ст. ст. 543, 544 ЦК України) позивачем заявлено не було. Також суд погоджується і з твердженнями представника відповідача щодо відсутності підстав для стягнення з [PERSON] і витрат на проведення ремонтних робіт з огляду на наступне. Так, представником позивача зазначено наступні найменування проведених робіт: вбудовані кухонні шафи, кухонна гарнітура, будівельні матеріали , газова плита, посудомийна машина. В розумінні положень ст. 360 ЦК України витрати, які зобов`язані нести співвласники мають стосуватися утримання, збереження або управлінням майном. Разом з тим, представником позивача жодним чином не доведено, що зроблені витрати направлені саме збереження, управління або утримання майна і є необхідними з метою своєчасного підтримання експлуатаційних якостей та попередження передчасного зносу конструкцій і інженерного обладнання, виходячи із поняття поточного ремонту, яке міститься у листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 30.04.2003 р. № 7/7-401. Також необхідно і зазначити про те, що позивач, в силу вимог ч. 1 ст. 358 ЦК України щодо здійснення права спільної часткової власності співвласниками за їхньою згодою, має довести доцільність придбання меблів, техніки та будівельних матеріалів. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку про не доведеність представником позивача обставин, які свідчать про порушене право і з якими чинне законодавство України передбачає можливість стягнення з відповідача вказаних у позовній заяві з урахуванням збільшення вимог сум. Разом з тим, суд не вбачає підстав і для задоволення заяви представника відповідача щодо застосування наслідків строку позовної давності, передбачені положеннями ч. 4 ст. 267 ЦК України, з огляду на таке. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, відповідно до ст. 256 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це визначено ст. 257 ЦК України. Представник відповідача вказує на те, що представник [PERSON] звернувшись до суду на початку 2019 р. заявляє вимогу щодо стягнення витрат понесених позивачем з 2012 року. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦПК України, про що і заявив представник відповідача. Разом з тим, в розумінні вищенаведених норм матеріального права, наслідки пропуску строку в межах якого особа може звернутися за захистом своїх прав застосовуються у разі наявності підстав вважати, що права такої особи було порушено. Проте, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати порушеними права позивача [PERSON] підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України відсутні. Розподіляючи судові витрати, суд керується приписами ст. 141 ЦПК України відповідно до яких судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Зважаючи на вищенаведені норми процесуального права, відсутність доказів понесених відповідачем витрат підстави на для розподілу судових витрат в частині витрат на правничу допомогу відсутні. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed