Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, у якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 7298,60 грн., що складається із 3% річних в розмірі 1985,35 грн. та 5313,25 індекс інфляції за прострочення зобов`язання, вказуючи, що рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 12.12.2013 було задоволено стягнути з відповідача заборгованість на користь позивача за кредитним договором №HAXRF818090078 від 29.12.2007 в розмірі 18\~558,50 грн., нараховану станом на 04.06.2013. Станом на день подачі позову до суду прострочена сума заборгованості становить 2630,25 грн. (тіло кредиту). Оскільки зобов`язання не виконане повністю, відтак договірні відносини не припинені, представник позивача нарахував боржнику 3% річних в розмірі 1985,35 грн. та 5313,25 індекс інфляції за прострочення зобов`язання на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, яку просить стягнути в судовому порядку Ухвалою суду від 23.09.2020 позовну заяву прийнято до провадження та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 18.11.2020 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, згідно якого відповідач проти позову заперечує. В обгрунтування заперечень посилається на те, що кредитний договір №HAXRF818090078 укладений 29.12.2007 на 24 місяці, тобто по 28.12.2009, тому наявні підстави для застосування спеціальної позовної давності відносно неустойки (штрафу/пені). Крім того, вважає, що він не може бути притягнутий двічі до відповідальності за одне і те ж порушення, оскільки рішенням Харківського апеляційного суду від 12.09.2016 із нього на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто 5752,06 грн. пені, яку він сплатив, про що надає копію квитанції. Також зазначив, що повністю розрахувався з позивачем, а тому позовні вимоги є безпідставними. 04.12.2020 до суду надійшли письмові пояснення представник відповідача на відзив, згідно яких представник позивача проти відзиву заперечує з тих підстав, що відповідачем не виконане рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 12.12.2013, докази повного виконання рішення відповідачем не надані, оскільки станом на момент сплати відповідачем коштів в розмірі 5752,06 грн. та 289,38 грн., заборгованість за тілом кредиту складала 8671,69 грн., тому 15.11.2016 при внесені відповідачем таких коштів, ця сума була зарахована на погашення тіла кредиту (основного боргу). Несплаченою сумою тіла кредиту залишилась 2630,25 грн., яке є простроченим з 29.12.2009 (строк виконання договору). Крім того, вважає наявними законні підстави для застосування ч.2 ст. 625 ЦК України, посилаючись на постанову ВП ВСУ від 04.02.2020 у справі №912/1120/16. Також зазначив, що посилання відповідача на застосування спеціальної позовної давності є безпідставним, оскільки 3% річних та інфляційні втрати не є неустойкою. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду клопотання, в якому зазначив, що позов підтримує повністю, просить розглянути справу у його відсутність. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 29.12.2007 між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №HAXRF818090078 строком на 24 місяці, тобто до 29.12.2009. Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 12.12.2013 було задоволено стягнути із [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №HAXRF818090078 від 29.12.2007 в розмірі 18\~558,50 грн., нараховану станом на 04.06.2013. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 19.07.2016 відмовлено АТ КБ «Приватбанк» в стягненні із [PERSON] заборгованості за кредитним договором №HAXRF818090078 від 29.12.2007. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12.09.2016 рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 19.07.2016 скасовано та стягнуто із [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» 5752,06 грн. пені та 289,38 грн. судових витрат. На підтвердження виконання відповідачем рішення Харківського апеляційного суду від 12.09.2016 надані копії квитанцій. Однак, на даний час рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 12.12.2013 не виконане в повному обсязі, прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 2630,25 грн. Докази повного погашення заборгованості з тіла кредиту та виконання вказаного рішення суду відповідачем не надані. Представник позивача за період прострочення: з 29.12.2009 (строк виконання кредитного договору) по 14.09.2020 (звернення до суду) на підставі ч.2 ст.\~625\~ЦК України нарахував боржнику 3% річних в розмірі 1985,35 грн. та інфляційні втрати в розмірі 5313,25 грн., про що надані відповідні розрахунки. Відповідно до вимог ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1\~ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк ( термін). Ст.\~610\~ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст.\~625\~ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 2 ст.\~625\~ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За своєю правовою природою суми інфляційних втрат не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо неможливості подвійного притягнення його до відповідальності за одне і те ж порушення, враховуючи стягнення з нього пені на підставі рішення Харківського апеляційного суду від 12.09.2016, оскільки стягнута пеня, на відміну від 3% річних та інфляційних втрат, є штрафною складовою кредитних зобов`язань, а тому вказані види стягнень не є тотожними та штрафними. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1\~ст. 1050 ЦК України\~застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення\~ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені\~ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абз. 2 ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2\~ст. 1050 ЦК України, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2\~ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 та в Постанові Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №375/998/15-ц також викладена правова позиція, у відповідності до якої, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~і охоронна норма ч. 2\~ст. 625 цього Кодексу\~не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1\~ст. 1048 ЦК України\~як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити суми передбачені\~статтею 625 ЦК України. Враховуючи строковість кредитного договору №HAXRF818090078 від 29.12.2007, а саме по 29.12.2009, то у випадку невиконання боржником зобов`язання у вказаний строк, позивач має право після закінчення строку кредитування нараховувати боржнику грошові суми, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України. З матеріалів позову вбачається, що позивачем заявлено вимоги про стягнення коштів саме на підставі ч. 2\~ст. 625 ЦК України, оскільки строк кредитування сплив, прострочена заборгованість за тілом кредиту становить 2630,25 грн. Оскільки у цій справі відповідач не надав суду жодних доказів виконання ним його грошового зобов`язання в повному обсязі, то позивач має право на відшкодування останнім понесених ним інфляційних втрат, а також трьох відсотків річних. Відповідно до вимог ч.1 ст.77 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. Суд приймає до уваги розрахунки надані позивачем та вважає їх обґрунтованими, а тому приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 7298,60 грн., з яких 1985,35 грн. - 3% річних та 5313,25 індекс інфляції за прострочення зобов`язання. Щодо заяви відповідача про застосування спеціальної позовної давності щодо неустойки, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4\~ст. 267 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2\~ст. 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~ст. 625 цього Кодексу\~за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відповідно до постанови ВСУ від 04.02.2020 у справі №912/1120/16, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою\~статті 625 ЦК України\~є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Таким чином, 3% річних та інфляційні втрати не є неустойкою, а тому до них не підлягає застосування спеціальна позовна давність. На підставі викладеного, заперечення відповідача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, позовні вимоги є законними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню за рахунок відповідача. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved