Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON], повноваження якої підтверджуються договором № 47/2018 від 27.12.2018 року та ордером серія ЧК № 68510 від 08.01.2019 року, звернулася до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з даним цивільним позовом у якому просить визнати за позивачем [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON], померлої 03.02.2008 року, право власності на житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами, що розташовані за адресою: вул. Корсунська, 28, с. Бровахи Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.02.2008 року померла мати позивача [PERSON], яка проживала у [INFO]. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке крім іншого складалося із житлового будинку з прибудовами та господарськими спорудами, а позивач є спадкоємцем зазначеного майна за заповітом. Однак нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нього. Водночас, факт належності померлій [PERSON] домоволодіння, що знаходиться за адресою: Корсунська, 28, с. Бровахи Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, підтверджується записами погосподарських книг. Представник позивача [PERSON] у підготовче засідання не зявилася. Відповідно до заяви поданої нею, вказала, що позовні вимоги підтримує повністю, також просила розгляд справи провести без участі сторони позивача, а судовий збір сплачений позивачем при подачі позову з відповідача не стягувати. Представник відповідача надав до суду письмову заяву про визнання позовних вимог [PERSON] та розгляд даної справи за відсутності представника органу місцевого самоврядування. Завідувач Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори надіслала до суду заяву про розгляд даної справи без участі нотаріуса. Фіксування судового процесу за\~допомогою звукозаписувального\~технічного засобу не здійснювалося на підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки жоден із учасників справи у засідання не зявився. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає\~справи на\~принципах змагальності\~і диспозитивності.Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності\~для того\~законних підстав\~ухвалює рішення\~про задоволення\~позову за\~результатами підготовчого\~провадження,\~в порядку,\~встановленому ст.\~207\~ЦПК\~України. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обовязком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON], померла 03.02.2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія 1-СР № 079659, виданого 05.02.2008\~року Бровахівською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Спадкоємцем [PERSON] є позивач [PERSON], що підтверджується копією заповіту від 15.01.2002 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Бровахівської сільської ради. Відповідно до змісту якого [PERSON] заповідала все належне їй на день смерті майно [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: вул. Корсунська, 28, с. Бровахи Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, який згідно довідки № 283, виданої 27.11.2018 року виконавчим комітетом Набутівської сільської ради, відповідно до записів погосподарської книги № 1 (номер обєкта погосподарського обліку 0025), обліковується за нею. Також зазначено, що за [PERSON] обліковується земельна ділянка за вказаною адресою, розміром 0,67 га, яка не приватизована. З технічного паспорту, виготовленого 26.12.2018 року, вбачається, що домоволодіння, розташоване за адресою: вул. Корсунська, 28, с. Бровахи Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, складається з житлового будинку «А», прибудови «а», ганку, сараю «Б», погрібу «П», вбиральні «У», огорожі «1», хвіртки «2», воріт «3», його інвентаризаційна вартість становить 60\~763 грн. Згідно висновку щодо відповідності забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації, державним будівельним нормам і правилам, санітарним і протипожежним вимогам складеному 27.12.2018\~року судовим експертом [PERSON], житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розміщений за адресою: вул. Корсунська, 28, с. Бровахи Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, відповідає вимогам містобудівної документації, державним будівельним нормам і правилам, санітарним і протипожежним вимогам. З довідки виконавчого комітету\~Набутівської сільської\~ради № 282 від 27.11.2018\~року вбачається, що [PERSON], [INFO], до дня смерті 03.02.2008 року, була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO]. Крім неї в господарстві ніхто не зареєстрований і не проживає. Позивач після смерті [PERSON] прийняв спадщину, оскільки державним нотаріусом Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори [PERSON] 03.04.2009 року заведено спадкову справу № 214/2009, що підтверджується довідкою вказаного нотаріуса від 15.12.2018 року № 1109/01-16. Відповідно до змісту вказаної довідки, також зазначено, що крім позивача заяву на прийняття спадщини після померлої [PERSON] в нотаріальну контору ніхто не подавав. Позивачу 23.05.2009 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ВМС № 819233 на частку пайового фонду майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Іскра» с. Бровахи Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, що належало [PERSON] Водночас постановою від 15.12.2018 року державним нотаріусом [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: вул. Корсунська, 28, с. Бровахи Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вказаний житловий будинок. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини (далі Конвенція). Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №\~7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013\~року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Положеннями ст.\~392\~ЦК України\~передбачено,\~що власник\~майна може\~предявити позов\~про визнання\~його права\~власності,\~якщо це\~право оспорюється\~або не\~визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти\~її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до змісту інформаційного листа\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про спадкування»\~№ 24-753/0/4-13\~від 16.05.2013\~рокузаписи\~у господарських\~книгах визнавались\~в якості\~актів органів\~влади (публічних\~актів),\~що підтверджують\~право приватної\~власності.\~При вирішенні\~питання щодо\~визнання права\~власності на\~житлові будинки,\~споруди у\~порядку спадкування,\~записи у\~погосподарських книгах\~оцінюються у\~сукупності з\~іншими доказами,\~наприклад,\~ухваленими органами\~місцевого самоврядування\~рішеннями про\~оформлення права\~власності громадян\~на будинки,\~технічним паспортом\~на будівлю,\~документами на\~відведення в\~установленому порядку\~земельних ділянок\~під забудову,\~тощо.\~Обставини,\~які входять\~до предмета\~доказування у\~зазначеній категорії\~справ,\~можна встановити\~лише при\~дослідженні документів,\~наявних у\~спадковій справі.\~Належними доказами\~щодо фактів,\~які необхідно\~встановити для\~вирішення спору\~про право\~спадкування,\~є копії\~документів відповідної\~спадкової справи,\~зокрема,\~поданих заяв\~про прийняття\~спадщини,\~виданих свідоцтв\~про право\~на спадщину,\~довідок житлово-експлуатаційних\~організацій,\~сільських,\~селищних рад\~за місцем\~проживання спадкодавця. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй субєктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Відповідно до вказаного, суд вважає, що право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи досліджені у засіданні докази, у суду відсутні сумніви, що померлій [PERSON] за життя належало домоволодіння за адресою: вул. Корсунська, 28, с.\~Бровахи Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, а позивач по справі, який є її спадкоємцем за заповітом, прийняв спадщину у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на вказаний житловий будинок у порядку спадкування за заповітом. Задовольняючи позовні вимоги суд також враховує, що таке визнання права власності за [PERSON] не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції представника позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за позивачем, суд не стягує їх з відповідача на його користь. Крім вказаного, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст.\~142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову відповідно до квитанції ТВБВ 10023/201 «Ощадбанк» від 04.01.2019 року № 13, що становить 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп., підлягають поверненню їй з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved