Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Гребенюк І.С. звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Посилається на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 09.06.2008 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 5 200 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При цьому, підписуючи заяву про надання кредиту, відповідачка засвідчила, що ознайомилася та погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг. Посилаючись на те, що банк свої зобов`язання перед позичальником виконав в повному обсязі й відповідно надав позичальнику обумовлену суму коштів, однак відповідачка у порушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконує, що призвело до того, що станом на 03 грудня 2019 року утворилась заборгованість перед банком в сумі 33 364,02 грн., яка складається у тому числі: із заборгованості за кредитом - 3 915,99 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 18 650,96 грн., нарахованої комісії - 4 080,96 грн., нарахованої пені - 4 889,50 грн., штрафу (фіксована частина) - 250,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1 576,87 грн., просив позов задовольнити та стягнути на користь банку вищевказану заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.06.2008 року в сумі 33 364,02 грн. та судові витрати. Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак подав письмове клопотання про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, у випадку неявки відповідачки не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомила, а також не подала відзиву на позов. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.06.2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір №б/н (шляхом підписання відповідачкою заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку), за умовами якого банк передав відповідачці кредитну картку зі строком дії до червня 2010 року з установленим початковим кредитним лімітом на суму 4 000 грн. Відповідно до заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку з підписом відповідачки [PERSON] , базова процентна ставка за кредитом 2% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 3,5%; погашення заборгованості за кредитом може проводитись шляхом внесення коштів на картку клієнтом або шляхом списання коштів з дебетової картки; у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З долученого до справи розрахунку заборгованості видно, що станом на 03 грудня 2019 року у відповідачки утворилась заборгованість перед банком в сумі 33 364,02 грн., яка складається у тому числі: із заборгованості за кредитом - 3 915,99 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом - 18 650,96 грн., нарахованої комісії - 4 080,96 грн., нарахованої пені - 4 889,50 грн., штрафу (фіксована частина) - 250,00 грн., штрафу (процентна складова) - 1 576,87 грн. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору відповідачка [PERSON] допустила заборгованість за кредитом і сплатою відсотків. Відповідно АТ КБ «ПриватБанк» вимагає від відповідачки [PERSON] повернути суму заборгованості по кредиту зі сплатою відсотків, комісії та неустойки. У зв`язку із тим, що відповідачка отримала кредитні кошти і у неї виникло зобов`язання повернути такі кошти, у розмірах та у строки, зазначені у кредитному договорі, то позов в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 3 915,99 грн. підлягає задоволенню. Що стосується вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості по відсоткам за користування кредитом станом на 03 грудня 2019 року в сумі 18 650,96 грн., судом встановлено наступне. Банк надав відповідачці кредитну картку [NUMBER] зі строком дії до червня 2010 року. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника проценті від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечується частиною другою статті 525 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18). Таким чином, вимоги банку про стягнення відсотків після червня 2010 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. З долученого до справи розрахунку заборгованості видно, що заборгованість по відсоткам за користування кредитом станом на 30 червня 2010 року становить 2 214,12 грн. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості по відсоткам за користування кредитом підлягають частковому задоволенню, в сумі розрахованій станом на 30 червня 2010 року - 2 214,12 грн. Позовних вимог про стягнення сум (процентів) з підстав, передбачених ст.625 ЦК України, банк не заявляв. Щодо вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за комісією в сумі 4 080,96 грн., судом встановлено наступне. У заяві від 09.06.2008 року, підписаній сторонами, передбачено сплату щомісячної комісії 3,5%, однак не зазначено за які саме послуги цю комісію встановлено. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов договору від 09.06.2008 року банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі (кредитка «товари у розстрочку»), особливості регулювання відносин сторін визначаються ЗУ«Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту. Відповідно до частини восьмої статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Отже, враховуючи те, що встановивши в договорі сплату щомісячної комісії, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачці, суд вважає, що нарахування такої комісії є незаконним. Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки заборгованості за комісією не підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині стягнення з відповідачки [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» штрафів підлягають задоволенню, оскільки сторони домовилися про таку неустойку і відповідно її розмір при укладенні договору. Щодо штрафу (фіксованої частини), то такий підлягає задоволенню у визначеному сторонами розмірі - 250 грн., щодо штрафу (процентної складової) то такий підлягає задоволенню у розмірі 5% від суми задоволених позовних вимог по стягненню заборгованості за кредитом і відсоткам за користуванням ним - 306,55 грн. ((3 915,99 грн. + 2 214,12 грн.) х 5% = 306,55 грн.). Що ж стосується вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення з відповідачки пені в сумі 4 889,50 грн., судом встановлено наступне. Умови і правила надання банківських послуг у ПриватБанку надані представником позивача не містять підпису відповідачки, а у заяві від 09.06.2008 року, підписаній сторонами, пеня не обумовлена. При цьому судом не встановлено наявності належних і допустимих доказів, які підтверджували б, що саме Умови і правила, на які посилається представник позивача, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови і правила мала на увазі відповідачка, підписуючи заяву, та, відповідно, чи брала на себе зобов`язання зі сплати пені в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови і правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена щодо укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, враховуючи положення статі 549 ЦК України, відповідно до яких штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором суперечить положенням ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи наведене, суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідачки заборгованості за пенею не підлягає задоволенню. Таким чином, суд приходить висновку, що сума заборгованості [PERSON] по виконанню кредитного договору б/н від 09.06.2008 року становить 6 686,66 грн., яка складається з наступного: 3 915,99 грн. - заборгованість за кредитом; 2 214,12 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 250 грн. - штраф (фіксована частина); 306,55 грн. - штраф (процентна складова). В задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення відсотків нарахованих після спливу визначеного договором строку кредитування, комісії та пені суд відмовляє. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420,40 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial