Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Представник позивача 11.01.2017 року звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20.03.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України»(який змінив назву на ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] укладено кредитний договір №3140-н, відповідно до якого йому надано кредит в розмірі 15000,00 гривень із сплатою процентів у розмірі 24% з остаточною датою повернення 19.03.2011 року. Також, 20.03.2008 року в забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором укладено два договори поруки з [PERSON] та [PERSON], відповідно до яких вони прийняли на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] його зобовязань перед ВАТ «Державний ощадний банк України»(який змінив назву на ПАТ «Державний ощадний банк України»). Станом на 27.12.2016 року відповідачі не виконують умови погашення кредиту, як наслідок утворилася заборгованість у розмірі 23202,85 гривень, з них: 5415,00 гривень прострочений основний борг по кредиту; 4020,79 гривень прострочені проценти за користування кредитом; 5762,44 гривень пеня за прострочений основний борг; 4278,79 гривень пеня за прострочені проценти за користування кредитом; 3725,83 гривень сума інфляційних втрат від прострочених відсотків. Позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь вказану суму. Представник [PERSON] заявив зустрічний позов до банку про визнання договору поруки припиненим, мотивуючи свої вимоги тим, що банк пропустив, згідно ч.4 ст.559 ЦК України, шестимісячний строк предявлення вимоги до поручителя, який обчислюється з дня прострочення останнього платежу. Крім того, представником [PERSON] надано суду заперечення на позов, які мотивовані тим, що позивачем пропущена позовна давність для звернення до суду, а також факт заборгованості не підтверджений належними доказами,. Представник банку в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, первісний позов підтримав, просив його задовольнити. Надав суду заперечення на зустрічний позов, які мотивовані тим, що в договорі поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника [PERSON]. [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, заперечень від них на позов до суду не надходило, заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. [PERSON] в судове засідання не зявилася, її представник надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити, первісний позов не визнав. Дослідивши матеріали справи, суд виходить із наступного. В судовому засіданні встановлено, що 20.03.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України»(який змінив назву на ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] укладено кредитний договір №3140-н, відповідно до якого йому надано кредит в розмірі 15000,00 гривень із сплатою процентів у розмірі 24% з остаточною датою повернення 19.03.2011 року. З метою забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором, 20.03.2008 року між укладено два договори поруки: №1 між банком та [PERSON]; №2 між банком та [PERSON]. Відповідно до даних договорів поруки кожен поручителів прийняв на себе зобовязання відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] його зобовязань перед ВАТ «Державний ощадний банк України»(який змінив назву на ПАТ «Державний ощадний банк України»). Судом встановлено, що в порушення умов кредитного договору, погашення частин кредиту та сплати процентів починаючи з 01.04.2010 року не відбувається, про що свідчить розрахунок заборгованості за кредитним договором №3140-н від 20.03.2008 року. Станом на 27.12.2016 року сума заборгованості складає 23202,85 гривень, з них: 5415,00 гривень прострочений основний борг по кредиту; 4020,79 гривень прострочені проценти за користування кредитом; 5762,44 гривень пеня за прострочений основний борг; 4278,79 гривень пеня за прострочені проценти за користування кредитом; 3725,83 гривень сума інфляційних втрат від прострочених відсотків. Згідно із ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами(ч.1 ст.252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати(ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК України). Слід зазначити, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки(6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право(Правова позиція зазначена у постановах ВСУ №6-170цс13, 6-41цс14). Як вбачається з вищевказаних договорів поруки, в них не встановлено строку, після якого порука [PERSON] та [PERSON] припиняється, а умова про їх дію до припинення забезпеченого ними зобовязання, не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки цей строк дії суперечить ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК України. Отже, в даному випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Таким чином, враховуючи те, що строк виконання зобовязанням за кредитним договором настав з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням(правова позиція Верховного [PERSON] України у справах 6-53цс14, 6-1265цс16, 6-272цс16), тобто з 01.04.2010 року, суд доходить висновку, що шестимісячний строк для пред'явлення вимоги до поручителів - [PERSON] та [PERSON] закінчився 01.10.2010 року. При цьому, банк звернувся до суду з позовними вимогами в 11.01.2017 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що банк звернувся до суду з пропуском шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України, як наслідок поруку [PERSON] та [PERSON] слід вважати припиненою. Таким чином, суд вважає, що вимоги за зустрічним позовом повністю підтверджуються матеріалами справи та підлягають повному задоволенню. Разом з тим, згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно ст.1054 ЦК України по кредитному договору банк або інша фінансова установа (кредитор) зобовязується надати грошові кошти(кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Враховуючи вищевикладені фактичні обставини, а також факт припинення поруки [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що первісний позов слід задовольнити частково, а саме стягнути заборгованість за кредитним договором тільки з [PERSON]. Щодо заперечень представника [PERSON], то суд виходить із наступного. Як вбачається з матеріалів справи, строк позовної давності за вимогами [PERSON] сплинув 01.04.2013 року, однак він не звертався із заявою про його застосування. За таких обставин, суд позбавлений можливості застосувати строк позовної давності. Також, суд не бере до уваги заперечення щодо недоведеності факту заборгованості належними доказами, оскільки вважає, що наданий банком розрахунок є цілком належним доказом, крім того вказані в ньому суми не оспорювалися в судовому засіданні. Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України, з [PERSON] підлягає стягненню на користь банку судовий збір у розмірі 1378,00 гривень, а з банку підлягає стягненню на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 640,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial