Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

Представник позивача звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що КБ «Приватбанк» уклав із відповідачем кредитний договір 14 червня 2007 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 5390 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на прийняття Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», що складає разом із заявою позичальника кредитний договір, відповідно до яких позичальник зобовязувався сплачувати щомісячно борг по кредиту, по відсотках, по комісії та інших витратах за умовами договору. Порядок та умови погашення кредиту, відсотків, комісії та відповідальність за порушення умов кредитування передбачено умовами договору від 14 червня 2007 року. Однак відповідач не виконав своїх зобовязань, на підставі чого заборгував банку станом на 3 вересня 2014 року - 50115,80 грн. Внаслідок проведення стягнень за судовим наказом заборгованість відповідача складає 46591,34 грн. Враховуючи, що добровільно сплатити суму боргу відповідач не бажає, представник позивача просив стягнути суму боргу з відповідача у вказаному розмірі разом із судовими витратами. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні на задоволені позову наполягала, надавши суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, заперечуючи проти доводів відповідача. На підставі переліченого просила суд задовольнити позов повністю. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що він дійсно отримував кредит у «Приватбанку», однак внаслідок того, що його забрали у армію він не зміг сплачувати кредит у строк. Після повернення з армії, працевлаштувавшись, з його заробітної плати до повного погашення стягувались кошти заборгованості за судовим наказом. Зазначав, що про існування наявного боргу він не знав, бо гадав, що ним вже була сплачена заборгованість банку. Додавав, що заперечує проти проведення подвійного стягнення з нього штрафів. Також відповідачем було у судовому засіданні заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог банку. Зазначав, що суду при ухваленні рішення по справі необхідно врахувати наявність у нього на утриманні малолітньої дитини, тому просив суд зменшити розмір штрафних санкцій. При цьому відповідач у судовому засіданні не заперечував, що він не звертався до представників банку з вимогою відтермінувати платежі за договором кредиту від 14 червня 2007 року. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Факт укладення договору споживчого кредитування 14 червня 2007 року між сторонами по справі підтверджується копією анкети та заяви позичальника від 14 червня 2007 року, за якими КБ «Приватбанк» надав відповідачу строковий кредит в сумі 5390 грн. до 14 червня 2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 12 % на рік на суму залишку кредиту та щомісячної винагороди за надання кредиту в сумі 97,02 грн. За умовами договору позичальник зобовязався проводити щомісячно оплату боргу з кредиту, відсотків, комісії та інших витрат за договором кредиту в розмірі 276,47 грн. При цьому своїм підписом відповідач підтвердив згоду на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», які надані були позичальнику у письмовому вигляді, та є разом із заявою позичальника договором кредитування. Відповідно до п. 4.2 вказаних умов при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту відповідач зобовязався сплачувати банку відсотки за користування кредитом в розмірі 8,5% у місяць (102% на рік) від суми залишку кредиту (а. с. 9-10, 11-18). Відповідно до Умов надання споживчого кредиту (п. 5.1 Умов) було передбачено право банку в разі порушення позичальником зобовязань нарахувати пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, яку позичальник зобовязується сплатити, а також при порушенні відповідачем строку платежів більш ніж на 30 днів банк має право (п. 5.3 Умов) потребувати сплати позичальником штрафів у розмірі 500 грн. та 5% від суми позову, які останній також зобовязувався сплатити (а. с. 12). При цьому суд зазначає, що згідно до п. 5.5 вказаних Умов сторони домовились про 5-річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення кредиту, відсотків, винагороди та неустойки (а. с. 17). Зміна назви юридичної особи КБ «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи та статутом ПАТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 23, 24). За положеннями ст. 599 ЦК України, за якими зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, та з урахуванням умов договору від 14 червня 2007 року, суд дійшов висновку, що зобовязання позичальника за договором кредиту повинно виконуватись згідно діючого законодавства та умов договору. З довідки-розрахунку ПАТ «КБ «Приватбанк» вбачається, що у відповідача мається заборгованості станом на 3 вересня 2014 року за кредитним договором від 14 червня 2007 року перед КБ «Приватбанк» у загальному розмірі 46591,34 грн. (з відрахуванням стягнутої з позичальника суми боргу за судовим наказом від 18 квітня 2008 року в розмірі 6219 грн.), з яких заборгованість по кредиту відсутня, заборгованість по відсоткам складає 11957,30 грн., заборгованість з комісії складає 1843,38 грн., заборгованість з пені становить 36315,12 грн., штраф фіксований складає 500 грн., а штраф відсотковий складає 2194,83 грн. (а. с. 6, 7-8). Факт наявності заборгованості у позичальника у вказаному розмірі підтверджується умовами договору кредитування від 14 червня 2007 року, за яким передбачено порядок сплати кредиту, відсотків за його використання, комісії, а також встановлена відповідальність за порушення умов договору. Натомість суд зазначає, що згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Однак умовами договору від 14 червня 2007 року закріплена подвійна цивільна відповідальність позичальника одного виду за одне й те саме правопорушення, тобто відповідальність позичальника сплатити за порушення строків платежів більш ніж на 30 днів штрафів у розмірі 500 грн. та в розмірі 5% від суми позову. Суд зауважує, що згідно положень ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. На підставі переліченого суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог банку в частині стягнення з відповідача фіксованої суми штрафу в розмірі 500 грн. за кредитним договором, оскільки поняття фіксованого штрафу, що закріплене в Умовах надання споживчого кредиту, не відповідає поняттю штрафу, закріпленому в нормах цивільного законодавства, та є подвійною цивільною відповідальністю одного виду за одне й те саме правопорушення. Також суд зазначає, що за ст. 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому на підставі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК України, за ст. 253 якого перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі за текстом рішення - Закон) кошти, які надані кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. Таким чином суд встановив, що договір кредитування від 14 червня 2007 року, укладений між сторонами по справі, є споживчим кредитуванням, що безпосередньо зазначено у його умовах. Відповідно до п. 7 ст. 11 Закону кредитодавцю заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. В п. 31 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наголошено, що за п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У звязку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було надано правовий висновок, на підставі якого відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Таким чином суд робить висновок, що згідно до кредитного договору від 14 червня 2007 року відповідач повинен був погашати борг по кредиту, відсоткам, комісії та іншим платежам щомісячно. Тому право зі зверненням до суду до відповідача в представників банку виникло з моменту ненадходження чергового платежу від позичальника у момент, коли відповідач повинен був здійснити черговий платіж, внаслідок чого з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами, що стосується окремо кожної суми платежу, який повинен був внести відповідач. При цьому суд зазначає, що в судовому засіданні не було встановлено доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором. Оскільки представники позивача звернулись до суду із позовом до відповідача у вересні 2014 року, то заявлені вимоги підлягають задоволенню в межах позовної давності, визначеної сторонами тривалістю у пять років, тобто з вересня 2009 року по момент звернення представників банку до суду із позовом. Таким чином вимоги банку підлягають задоволенню частково, тобто в межах визначеного пятирічного строку позовної давності окремо щодо кожного чергового платежу відповідача. За розрахунками представників банку вбачається, що за період з 31 березня 2009 року по 9 квітня 2010 року [PERSON] було нараховано 5438,63 грн. відсотків на суму боргу за кредитом, внаслідок чого за період з квітня 2009 року по вересень 2009 року сума нарахованих відсотків складає 2719,32 грн. (5438,63 / 2 = 2719,32). Таким чином за період, що не охоплюється строком позовної давності за вимогами банку (з червня 2007 року по вересень 2009 року) позичальнику було нараховано відсотків в сумі 5588,57 грн. (2869,25 + 2719,32 = 5588,57). Також з розрахунку представників банку вбачається, що за період з 31 березня 2009 року по 9 квітня 2010 року [PERSON] було нараховано 4160,90 грн. пені за кредитом, внаслідок чого за період з квітня 2009 року по вересень 2009 року сума нарахованої пені складає 2080,45 грн. (4160,90 / 2 = 2080,45). Таким чином за період, що не охоплюється строком позовної давності за вимогами банку (з червня 2007 року по вересень 2009 року) позичальнику було нараховано пені на суму 3695,56 грн. (1615,11 + 2080,45 = 3695,56). З урахуванням наведених судом розрахунків та відповідно до наданої представниками банку довідки-розрахунку вбачається, що за період з вересня 2009 року по вересень 2014 року заборгованість [PERSON] перед позивачем за кредитним договором від 14 червня 2007 року склала: по відсоткам за користування кредитом 6368,73 грн. (11957,30 5588,57 = 6368,73), по комісії відсутня (1843,38 1843,38 = 0), по пені 32619,56 грн. (36315,12 3695,56 = 32619,56), по відсотковому штрафу 1949,41 грн. ((6368,73 + 32619,56) х 0,05 = 1949,41), тому загальна сума заборгованості в межах строку позовної давності у відповідача перед банком дорівнює 40937,70 грн. (6368,73 + 32619,56 + 1949,41 = 40937,70). Суд також зауважує, що за ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором (понад 50% вартості продукції). За наданим банком розрахунком сума непогашеної компенсації (неустойки) позичальником за кредитним договором від 14 червня 2007 року становить суму нарахованих пені та відсоткового штрафу в загальному розмірі 34568,97 грн. (32619,56 + 1949,41 = 34568,97). Суд при цьому зазначає, що в судовому засіданні було встановлено, що за договором від 14 червня 2007 року позичальник заборгував банку за відсотками за користування кредитом 6368,73 грн., тому суд дійшов висновку, що 50% вартості від наданих КБ «Приватбанк» позичальнику послуг таким чином становить 3184,37 грн. (6368,73 / 2 = 3184,37). Виходячи з приписів ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суд встановив, що за кредитним договором від 14 червня 2007 року сума компенсації в розмірі 34568,97 грн., є непропорційно великою за невиконання позичальником зобов'язань за вказаним договором, оскільки перевищує 50% від суми нарахованих до стягнення з відповідача відсотків. Згідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З цьому сенсі суд також враховує, що позичальник має на утриманні малолітню дитину, повністю сплатив суму наданого йому кредиту, а порушив умови договору від 14 червня 2007 року внаслідок перебування на службі в армії. З огляду на перелічене суд вважає, що для дотримання принципу добросовісності та недопущення істотності дисбалансу прав позичальника порівняно із правами банку за кредитним договором від 14 червня 2007 року необхідним є зменшення розміру компенсації банку за порушення позичальником зобов'язань шляхом приведення встановленої судом неустойки у співвідношення із 50% вартості наданих позивачем позичальнику послуг, тобто до неустойки в розмірі 3184,37 грн., що буде відповідати інтересам споживача та не порушуватиме його прав. Таким чином суд вважає за необхідне задовольнити вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» шляхом стягнення з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором від 14 червня 2007 року в загальному розмірі 9553,10 грн. (6368,73 + 3184,37 = 9553,10). На підставі ст. 88 ЦПК України на користь банку з відповідача підлягають стягненню витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених позовних вимог в розмірі 243,60 грн.

Outcome: partial