Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах позивача [PERSON] з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що в 2014 році водій [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2106» здійснив наїзд на пішоходів: неповнолітнього [PERSON], який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди та [PERSON], який був госпіталізований до Фастівської ЦРЛ. Вироком суду [PERSON] визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього, близьким родичам померлого, а саме батьку [PERSON] та матері [PERSON] завдано матеріальної та моральної шкоди. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія, який здійснював експлуатацію транспортного засобу «ВАЗ-2106», була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА». 25.10.2016 року позивач повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування. Таким чином, останнім днем виплати позивачу страхового відшкодування є 23.01.2017 року. Рішенням суду від 03.08.2017 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на користь [PERSON] страхове відшкодування в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 14616,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 14616,00 грн. Лише 28.12.2017 року відповідач здійснив виплату страхового відшкодування перерахувавши кошти в сумі 29232,00 грн. Отже, внаслідок неналежного виконання свого зобов'язання відповідачем, позивач просить стягнути з нього шкоду, а саме: неустойка в сумі 6953,21 грн., інфляційні витрати в сумі 3018,46 грн. та три відсотки річних в розмірі 814,49 грн., а також 4800 грн. - судових витрат пов'язаних з оплатою позивачем правової допомоги. Враховуючи, що спір виник з приводу відшкодування шкоди в розмірі 10786,16 грн., дана справа є справою незначної складності. Характер спірних правовідносин та предмет доказування не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, а тому суд з урахуванням вимог абзацу 2 частини 6 статті 279 ЦПК вважає за можливе здійснити розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, що і було зазначено в ухвалі Фастівського міськрайонного суду від 01 лютого 2018 року про відкриття провадження. Відповідач, не погодившись із вказаними позовними вимогами, надав суду відзив, в якому зазначив, що коли дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Оскільки спір про виплату страхового відшкодування розглядався в цивільній справі №381/394/17, тому строк для виплати такого відшкодування припинився до набрання рішення у такій справі законної сили, а тому у Позивача відсутнє право на відшкодування пені, 3% річних та нарахованого індексу інфляції. Також, оскільки Поліс укладено не з Позивачем та правовідносини, що виникли між останнім та ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» є деліктними, а не грошовими, тому дія частини 2 статті 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. Представником позивача була надана до суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що в цивільній справі №381/394/17 Фастівського міськрайонного суду Київської області предметом її розгляду не була дорожньо-транспортна пригода, а вирішувалось питання відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП, тому посилання Відповідача на абз. 4 пункту 36.3 Закону, як на норму, яка зупиняє строк прийняття рішення по здійсненні страхового відшкодування, є безпідставним. На підставі ухвали суду від 05.03.2018 року, позовну заяву, після відкриття провадження по справі, було залишено без руху та наданий строк для усунення недоліків, дана ухвала в подальшому була виконана позивачем. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що в 2014 році водій [PERSON], керуючи автомобілем марки «ВАЗ-2106», що належить [PERSON], здійснив наїзд на пішоходів: неповнолітнього [PERSON], який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди та [PERSON], який був госпіталізований до Фастівської ЦРЛ. Вироком суду [PERSON] визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від нього, близьким родичам померлого, а саме батьку [PERSON] та матері [PERSON] завдано матеріальної та моральної шкоди. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія, який здійснював експлуатацію транспортного засобу «ВАЗ-2106», була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «ПРОВІДНА». Рішенням Суду від 03.08.2017 року стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на користь [PERSON] страхове відшкодування в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 14616,00 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 14616,00 гривень. 28.12.2017 року відповідач здійснив виплату страхового відшкодування перерахувавши кошти в сумі 29 232,00 грн. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, при цьому збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Відповідно до ст. ст. 20, 28, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик відшкодовує шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого. Відповідно до положень обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик за наявності документів, передбачених ст. 35 зазначеного Закону, повинен прийняти рішення про виплату страхового відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування. За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування,сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Позивач, 25.10.2016 року повідомив відповідача про настання страхового випадку, шляхом звернення, у порядку, визначеному ЗУ від 01.07.2004 №1961-ІV, заявою на виплату страхового відшкодування. Дана обставина не спростована відповідачем. Таким чином, останнім днем виплати позивачу страхового відшкодування є 23.01.2017 року, але виплату страхового відшкодування у встановлені законом строки відповідач не здійснив. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 03 серпня 2017 року було стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на користь [PERSON] страхове відшкодування в рахунок відшкодування матеріальної шкоди: 14 616,00 грн., моральної шкоди - 14 616,00 грн. Дане рішення вступило в законну силу 28.12.2017 року, так як оскаржувалось відповідачем до Апеляційного суду Київської області. Так, в порушення вимог Закону №1961-ІV від 01.07.2004, відповідач здійснив виплату страхового відшкодування лише 28 грудня 2017 року в сумі 29 232,00 грн. Позивач просить стягнути пеню за період прострочення виплати, згідно наданого розрахунку, яка складає - 6 953,21 грн., 3% річних - 814,49 грн., збитки від інфляції 3 018,46 грн. Згідно положень п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування»: «Страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом». Згідно п. 36.5 ст. 36 Закону України №9 1961-IV: «36.5. За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня». У відзиві відповідач висловив позицію про те, що на дані правовідносини не поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки вважають, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання. Проте, суд не погоджується з даним твердженням з урахуванням наступного. У частині другій статті 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 8 Закону України від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР) страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Згідно зі статтею 16 цього Закону договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору. Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 511 ЦК України у випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Відповідно до частини першої статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Проаналізувавши норми статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У частині третій статті 510 ЦК України визначено, що якщо кожна зі сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати зобов'язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити кошти на користь кредитора. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Саме до таких грошових зобов'язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника, яким у цих правовідносинах виступає страховик. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов'язаний здійснити страхове відшкодування. З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між ПрАТ «СК «ПРОВІДНА» та [PERSON] (власником автомобіля) полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Суд критично відноситься до позиції відповідача щодо безпідставності позовної вимоги в частині відшкодування судових витрат пов'язаних з оплатою правничої допомоги, оскільки позивачем документально підтверджено матеріалами справи укладання договору про надання правової допомоги укладеного д ТОВ «Компанія «Автопоміч», копію рахунку-фактури та долучено копію квитанції про оплату правової допомоги, які були складені іншою юридичною особою та після виконання рішення Фастівського міськрайсуду від 03.08.2017 року. Даний факт свідчить про те, що заявлена позивачем правнича допомога у даній справі ( № 381/287/18) не могла бути надана при розгляді справи №381/394/17, що також підтверджується предметом договорів про надання правничої допомоги, що повністю відповідає вимогам ст..141 ЦПК України. Тому, суд вважає, що оскільки позивачем додано до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги укладеного з ТОВ «Компанія «Автопоміч», копію рахунку-фактури та копію квитанції про оплату правової допомоги (а.с.33,34,35), тому розмір судових витрат підлягає частковому задоволенню, а саме в сумі 4000 гривень (підтверджений документально), а не 4 800 гривень, як зазначив в прохальній частині позову позивач.

Outcome: partial