Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, де посилаючись на невиконання відповідачем своїх зобов'язань, просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 20.12.2012 року у розмірі 117077,68 грн. та судові витрати у розмірі 1762,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 20.12.2012 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 3900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У порушення умов договору відповідач зобов'язання за договором належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 06.05.2018 року має заборгованість 117077,68 грн., що складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 5582,86 грн., нараховані проценти за користування кредитом у розмірі 111494,82 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, просить розглядати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлений у встановленому порядку, надав до суду заяву в якій просив відмовити у задоволені позову застосувавши строки позовної давності та розглянути справу за його відсутністю. Дослідивши матеріали справи, надані в справі докази, суд приходить до наступного. У відповідності зі ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК Україна, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що 20.12.2012 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір (у формі приєднання до Умов і правил надання банківських послуг) про відкриття кредитної лінії на платіжну картку, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у розмірі 3900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,6% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання Банківських послуг у ПриватБанку від 20.12.2012 року не вбачається, якого типу платіжну картку [PERSON] виявив бажання оформити на своє ім'я. Анкета-заява підписана відповідачем [PERSON] 20.12.2012 року. Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, був повідомлений про зміст цих умов та Правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у самій анкеті-заяві. 21.05.2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва - ПАТ КБ «ПриватБанк») змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (скорочена назва - АТ КБ «ПриватБанк»). Як вбачається з наданого до суду позивачем розрахунку заборгованості, відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого у позичальника станом на 06.05.2018 року виникла заборгованість у розмірі 117077,68 грн., що складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 5582,86 грн., нараховані проценти за користування кредитом у розмірі 111494,82 грн. 01.10.2018 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву, в якій просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності. Ухвалою суду від 19.11.2018 року було витребувано від АТ КБ «ПриватБанк» виписку із особового рахунку боржника та розгорнутий розрахунок заборгованості за кредитним договором №б/н від 20.12.2012 року, укладеним з [PERSON] та відкладено судовий розгляд справи на 05.12.2018 року. Як вбачається з банківської виписки за карткою [PERSON], останній дійсно користувалася наданими банком кредитними коштами, про що також не заперечував у судовому засіданні, та 23.12.2013 року відповідачем в рахунок сплати заборгованості за кредитним договором було зроблено останній платіж в розмірі 300 грн. через термінал самообслуговування. Статтями 257, 261, 264, 266, 267 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, враховуючи, що останній платіж за кредитним договором відповідачем було здійснено 23.12.2013 року в сумі 300 грн., а саме маючи заборгованість за кредитним договором відповідач лише частково сплатив заборгованість, позов подано 23.08.2018 року, тобто від дня, коли банк дізнався про порушення свого права до моменту звернення до суду пройшло більше 3 років, суд вважає, що у заявлених позовних вимогах про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н від 20.12.2012 року слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Суд не приймає як підставу для переривання строку позовної давності платіж від 13.07.2015 року в сумі 1022,89 грн. призначення платежу «автоматическое погашение просроченной задолженности с карты 51**68» та платіж в сумі 2,12 від 26.09.2016 року з призначенням платежу «перевод средств между счетами по договору», де ці платежі були зроблені без відома та волі відповідача. Інших доказів переривання строку позовної давності в суд не представлено. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, сплачений судовий збір залишається на позивачеві.

Outcome: dismissed