Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Представник позивача - адвокат Косинський Валентин Ігорович, який діє в інтересах [PERSON] , з урахуванням уточненої позовної заяви від 04.06.2021 року (вх.1587/21 від 04.06.2021 року), звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітній особі - [PERSON] , [INFO] , без згоди (дозволу) та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , з території України до території Грецької Республіки та Російської Федерації з дати набрання рішенням суду законної сили до 23 жовтня 2023 року включно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] з [PERSON] мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . На даний час позивач разом з сином проживають на тимчасово окупованій території України в м. Донецьк. Останнє відоме місце проживання відповідача - тимчасово окупована територія України в м. Донецьк Донецької області. Зв`язку з відповідачем у позивача немає. Через відсутність дозволу на виїзд дитини від відповідача позивач не має можливості виїхати з дитиною за межі України для відвідування родичів, відпочинку та оздоровлення. Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року №27/0/38-14, дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області. Представник позивача та позивач до судового засідання не з`явились, надали письмову заяву від 22.06.2021 року про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, заперечення проти заочного розгляду справи відсутні. Відповідач до судового засідання не з`явився, про місце та час розгляду повідомлений належним чином, у тому через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до ст. 11 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції». Відзив на позов не поданий. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд розглядає справу на підставі ст.ст.280-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим постановлено ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, судом встановлено наступне: сторони у справі мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.11.2011 року, яке видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Донецьк, актовий запис №893 (а.с.10). Останнє відоме місце проживання відповідача - тимчасово окупована територія України в м. Донецьк Донецької області. Зв`язку з відповідачем у позивача немає. Через відсутність дозволу на виїзд дитини від відповідача позивач не має можливості виїхати з дитиною за межі України для відвідування родичів, відпочинку та оздоровлення, зокрема, до Грецької Республіки та Російської Федерації. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для задоволення позову, суд виходив з наступного: загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст.7 Сімейного Кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.ст.141, 150, 153, 155 Сімейного Кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність, за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Фізична особа не може бути видворена з обраного нею місця перебування, доступ до якого не заборонений законом. Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров`я людей. В свою чергу, порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв`язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за ст. 3 якого правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Окрім того, згідно п.п.3, 4 даних Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі №712/10623/17 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч.4 ст. 263 ЦПК України), згідно з якою положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею; у такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини; кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини; тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачу на в`їзд/виїзд дитини за кордон, суд враховує мету такої поїздки, а саме відвідування родичів, оздоровлення та відпочинок дитини та вважає, що виїзд дитини до зазначених позивачем країн відповідатиме інтересам дитини. Тоді як відсутність згоди батька дитини порушує її права на вільне пересування, відпочинок та оздоровлення. З наведеного вище вбачається, що суд може надати дозвіл на в`їзд/виїзд дитини без згоди батька одноразово, при цьому дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька не позбавленого батьківських прав надається кожного разу окремо (тобто на кожен раз), при цьому в дозволі зазначається країна місце перебування та строк, на який дитина буде знаходитися за кордоном. Таким чином, вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачеві на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька дитини, суд враховує, що саме позивач, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини, її вимоги зводяться на отримання дозволу на виїзд за кордон з метою підтримування родинних зв`язків дитини з родичами, оздоровленні дитини, що відповідає інтересам дитини, сприяє її гармонійному та всебічному розвитку. Тоді як відсутність згоди батька дитини порушує права дитини на вільне пересування, відпочинок, оздоровлення, навчання тощо. Разом з цим, на думку суду, строк надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька дитини належним чином не обґрунтований, у зв`язку з чим, з урахуванням зазначених вище положень чинного законодавства України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме шляхом надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька дитиниз території України до території Грецької Республіки та з території України до території Російської Федерації у супроводі матері строком на один рік з дати набрання рішенням суду законної сили. Враховуючи результат вирішення спору, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial