Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, в якому просили суд визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 25.09.2010 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, від якого у подружжя [INFO] народився син - [PERSON] . Спільне життя позивача та відповідача не склалося, у зв`язку з чим рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16.07.2019 їх шлюб було розірвано. За час шлюбу вони проживали в двокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем ще до шлюбу на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27.10.2009. На момент придбання квартири відповідачем, вона була у нежитловому стані та потребувала ремонту. Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна ціну продажу за домовленістю сторін визначено у розмірі 33200 грн. 29 жовтня 2010 року, після реєстрації шлюбу з відповідачем, вони обоє зареєстрували своє місце проживання в даній квартирі та розпочали в ній ремонт. Внаслідок здійсненого ними ремонту, купівлі меблів та побутової техніки вартість квартири значно збільшилась. Ремонтно-будівельні роботи здійснювали як власними коштами, так і за допомогою найманих працівників. Всього позивачем та відповідачем було вкладено в поліпшення якості квартири коштів у сумі понад 282551,96 грн. В ремонті квартири позивач та відповідач приймали особисту участь, а отже крім спільних грошових затрат в квартиру вкладено і спільні трудові затрати. Після розлучення відповідач використовує квартиру та має право розпоряджатися нею, оскільки вона зареєстрована лише на нього. В свою чергу, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатись своїм майном. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду із даним позовом. Не погодившись із вказаним позовом, представник відповідача подала до суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, незаконні та такі, що не підлягають задоволенню. Позивач та відповідач дійсно перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.09.2010, однак через те, що їх спільне життя не склалося, шлюб було розірвано 16.07.2019. Спірна квартира за адресою: [ADDRESS] була придбана відповідачем за власні кошти ще у 2009 році, тобто до укладання шлюбу з позивачем, а тому не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя. Зазначаючи у позові про здійснення ремонту в квартирі та придбання меблів за час шлюбу, позивачем не надано доказів того, що відбулося істотне поліпшення майна, в тому числі її трудовими силами та коштами. Надані позивачем копії договорів, квитанцій, видаткових накладних, тощо, підтверджують лише факт оплати речей за індивідуальні кошти відповідача, але ніяк не позивача. (т. 1 а.с. 195-197) Після надходження до суду висновку експерта, складеного за результатами проведення призначеної в рамках даної цивільної справи експертизи, представником відповідача було надано суду письмові пояснення, в яких зазначено, що вони не погоджуються із результатами проведеної експертизи, оскільки хоча експертом і зазначено про збільшення вартості квартири після проведеного ремонту за час перебування сторін у шлюбі, факт особистої фінансової або трудової участі саме позивача у поліпшенні стану майна не є доведеним. Також, враховуючи, що відправною умовою (первісний стан квартири) та проведені ремонтні роботи та облаштування - були взяті лише з пояснень позивача, вбачають необ`єктивність досліджень експерта, а висновки, які зроблені в рамках проведеної експертизи, не можуть братись до уваги як доказ, оскільки ґрунтуються лише на поясненнях позивача, що не є достовірними, достатніми та беззаперечними (т. 2 а.с. 143-147) В свою чергу представником позивача було надано суду письмові заперечення на пояснення представника відповідача, в яких зазначено, що дослідження квартири проводилося експертом в присутності представника позивача та відповідача [PERSON] , на підставі технічної документації. Експертом при дослідженні було проведено порівняння переліку будівельно-ремонтних робіт представлених у заяві позивача та фактичної їх наявності у квартирі. Експертом взято до уваги всі доводи відповідача, які він наводив при дослідженні квартири, що відбувалося в його присутності. Здійснений сторонами капітальний ремонт квартири є невід`ємним поліпшенням нерухомого майна, що істотно збільшило вартість квартири. На момент придбання квартири, вона була не придатною для проживання, фактично, це були лише стіни. Ремонт в квартири було зроблено спільними зусиллями позивача та відповідача, що призвело до істотного збільшення вартості квартири. Фактично, збільшення вартості квартири відбулося порівняно з ціною купівлі квартири майже в 7 разів. (т. 2 а.с. 157-159) Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року повернуто заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 25 жовтня 2019 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 28 листопада 2019 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року повернуто заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду від 19 грудня 2019 року призначено до розгляду в судовому засіданні заяву про забезпечення позову з викликом сторін. Ухвалою суду від 20 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Ухвалою суду від 10 січня 2020 року по справі призначено будівельно-технічну та оціночно-будівельну експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Ухвалою суду від 24 лютого 2021 року відновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 12 травня 2021 року закрито провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги [PERSON] , просив суд їх задовольнити та надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позові та запереченні на письмові пояснення представника відповідача. Також зазначив, що йому не відомо чи була позивач працевлаштована під час перебування у шлюбі з відповідачем, однак доглядала за дитиною це точно. На теперішній час позивач разом із дитиною вимушено проживають на Західній Україні у її батьків. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги [PERSON] не визнала у повному обсязі, просила суд відмовити у їх задоволенні та надала суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях. Також в судовому засіданні за клопотанням представника позивача було допитано судового експерта [PERSON] , яка безпосередньо проводила експертизи, призначені в рамках даної цивільної справи та складала відповідний висновок за результатами їх проведення. Так, судовий експерт [PERSON] суду пояснила, що представником позивача було надано перелік виконаних робіт в досліджуваній квартирі. Нею було проведено експертне дослідження приміщення, складено таблицю, в якій відображено ремонтні роботи зазначені позивачем і ті, що фактично виконано та співвставлено ці показники. Виявлена невідповідність визначена в таблиці. Виконані роботи можливо віднести до капітального ремонту. Під час проведення огляду квартири були присутні представник позивача та відповідач. Пояснення відповідача були нею враховані та внесено невідповідності у таблицю, а саме щодо теплої підлоги та системи у туалетній кімнаті. Під час складання висновку меблі та побутова техніка нею не були враховані, оскільки це від`ємні поліпшення та їх можна відокремити від квартири. Експерту не було поставлено питання щодо визначення капітальний ремонт зроблено в квартирі чи ні. Якщо повністю на площі проводився ремонт, то це є капітальним ремонтом, однак це питання нею не досліджувалось. Первинний стан квартири досліджено нею з матеріалів справи, по наявним в них фото. Заслухавши пояснення представників сторін, ознайомившись з письмовими відзивом, поясненнями та запереченнями на пояснення, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 27 жовтня 2009 року на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 23) 25 вересня 2010 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Млинівського районного управління юстиції Рівненської області зроблено відповідний актовий запис № 77, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « [PERSON] » (т. 1 а.с. 20) Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 21) Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2019 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем та змінено шлюбне прізвище позивача « [PERSON] » на « [PERSON] » (т. 1 а.с. 21а-22) Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 02.3-13/5183 від 18.09.2019, виданої відділом формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 29.10.2010 по час надання довідки (т. 1 а.с. 15) У якості додатку до позовної заяви позивачем надано таблицю із переліком придбаних товарів та замовлених послуг для поліпшення побутових умов квартири, в якому відображені найменування товарів/послуг, їх вартість у грошовому виразі та реквізити документу, що підтверджує придбання (оплату/замовлення) товару чи послуги (т. 1 а.с. 8-12) В матеріалах справи також наявні копії договорів на виконання робіт та послуг, договорів купівлі-продажу товарів, видаткових накладних, товарних та фіскальних чеків, актів приймання-передачі товарів та послуг, рахунків-фактур, договорів доручення, гарантійних талонів, актів виконаних робіт, квитанції, а також фотознімки спірної квартир до та після ремонту (т. 1 а.с. 24) Згідно висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, складеного 11 грудня 2020 року за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 430/431-20 по справі № 206/5919/19: 1)Ринкова вартість квартири [ADDRESS] (далі за текстом Квартира) з часу укладання договору купівлі-продажу від 27.10.2009 внаслідок проведення робіт з її (квартири) ремонту та облаштування, що мали місце під час перебування сторін даного спору у шлюбі (з 25.09.2010 по 15.08.2019) збільшилася; Ринкова вартість Квартири з урахуванням стану квартири на момент укладання договору купівлі-продажу від 27.10.2009 без урахування проведення невід`ємних поліпшень виконаних під час перебування сторін у шлюбі (з 25.09.2010 по 15.08.2019), що визначена на час складання висновку складає 757 945грн.; Ринкова вартість Квартири з урахуванням стану квартири з часу укладання договору купівлі-продажу від 27.10.2009 та з урахуванням проведення невід`ємних поліпшень під час перебування сторін у шлюбі (з 25.09.2010 по 15.08.2019), що визначена на час складання висновку складає 982 562 грн.; 2)Відповідно до «Методичні рекомендації з визначення частки у нерухомому майні внаслідок проведення невід`ємних поліпшень»: Визначення ринкової вартості нерухомого майна в стані після проведення невід`ємних поліпшень та ринкової вартості нерухомого майна в стані, що був наявний на початок здійснення невід`ємних поліпшень - визначається на одну дату оцінки. Ринкова вартість Квартири з урахуванням стану квартири з часу укладання договору купівлі-продажу від 27.10.2009 та з урахуванням проведення невід`ємних поліпшень під час перебування сторін у шлюбі (з 25.09.2010 по 15.08.2019), що визначена на час складання висновку складає 982 562грн.; Ринкова вартість Квартири з урахуванням стану квартири на момент укладання договору купівлі-продажу від 27.10.2009 без урахування проведення невід`ємних поліпшень виконаних під час перебування сторін у шлюбі (з 25.09.2010 по 15.08.2019), що визначена на час складання висновку складає 757 945грн.; Отже, ринкова вартість Квартири збільшилася на 224617грн. - див. Дослідницьку частину «По першому питанню». 3)Різниця між вартістю Квартири, яка зазначена у договорі купівлі-продажу від 27.10.2009 та ринковою вартістю цієї квартири, визначеною на час проведення експертизи складає: 949 446грн., а у відсотковому відношенні збільшилася на 2 867%. Але, згідно до «Методичні рекомендації з визначення частки у нерухомому майні в наслідок проведення невід`ємних поліпшень»: Визначення ринкової вартості нерухомого майна в стані після проведення невід`ємних поліпшень та ринкової вартості нерухомого майна в стані, що був наявний на початок здійснення невід`ємних поліпшень - визначається на одну дату оцінки. Ринкова вартість Квартири з урахуванням стану квартири з часу укладання договору купівлі-продажу від 27.10.2009 та з урахуванням проведення невід`ємних поліпшень під час перебування сторін у шлюбі (з 25.09.2010 по 15.08.2019), що визначена на час складання висновку складає 982562 грн. Ринкова вартість Квартири з урахуванням стану квартири на момент укладання договору купівлі-продажу від 27.10.2009 без урахування проведення невід`ємних поліпшень виконаних під час перебування сторін у шлюбі (з 25.09.2010 по 15.08.2019), що визначена на час складання висновку складає 757945 грн. Отже, ринкова вартість Квартири збільшилася на 224 617 грн. Таким чином, в судовому засіданні достовірно встановлено та не заперечувалось сторонами, що спірна квартира була придбана відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачем. При цьому, позивач, зазначала, що в період перебування сторін у шлюбі ними спільно, в тому числі і за її власної фінансової та трудової участі було зроблено капітальний ремонт у вказаній квартирі, внаслідок чого її вартість значно збільшилась, у зв`язку з чим вважала за необхідне визнати вказане нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя. Так, майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно зі статтею 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Крім того, у статті 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя. Згідно ст.. 59 СК України той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей. При розпорядженні своїм майном дружина, чоловік зобов`язані враховувати інтереси дитини, інших членів сім`ї, які відповідно до закону мають право користування ним. У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до положень якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Отже, за змістом вказаних норм права, за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу. Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом. У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Однак, при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника. Тому, у самому законі, статті 62 СК України, передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого з подружжя (не власника) та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень, внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна. У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі. Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном. В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, покладено на того із подружжя, який вимагає визнання права спільної сумісної власності на майно, що належало чоловіку/дружині, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності іншого подружжя. Тобто, при посиланні на вимоги статті 62 СК України, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мала довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність. Проте, більшість документів, наданих позивачем на підтвердження здійснених фінансових витрат під час здійснення ремонту спірної квартири: договори про надання послуг та виконання робіт, товарні чеки, тощо, містять реквізити саме відповідача як замовника та платника, а також його особисті підписи, а отже вказані документи не можуть бути прийняті судом як докази здійснення позивачем таких фінансових витрат. Будь-яких інших доказів на підтвердження здійснення позивачем фінансових витрат, пов`язаних з поліпшенням спірного майна, саме за власні кошти суду надано не було, та більш того, представником позивача в судовому засіданні було зазначено, що йому не відомо чи була позивач працевлаштована під час перебування у шлюбі та чи отримувала в той період заробітну плату чи інші доходи. Крім того, з наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт грошових затрат колишньої дружини [PERSON] , а й факт її трудових затрат, коли вона могла б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна. Однак, такі обставини позивачкою також не доведені. Що стосується доводів позивача та її представника про істотне збільшення вартості спірного нерухомого майна після здійснення ремонту у порівнянні з його вартістю станом на момент придбання, суд зазначає наступне. Так, згідно висновку експерта №430/431-20 від 11.12.2020, складеного судовим експертом за результатами проведених в рамках даної цивільної справи будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертиз, ринкова вартість спірної квартири з часу укладання договору купівлі-продажу внаслідок проведення робіт з її ремонту та облаштування, що мали місце під час перебування сторін даного спору у шлюбі дійсно збільшилась. Станом на час складання висновку, вартість квартири без урахування невід`ємних поліпшень виконаних під час перебування сторін у шлюбі визначено експертом у сумі 757945,00 грн., вартість квартири з урахуванням таких поліпшень - 982562,00 грн., а збільшення вартості квартири з урахуванням проведення невід`ємних поліпшень під час перебування сторін у шлюбі визначено у сумі 224617,00 грн. Вказана сума у процентному співвідношенні до вартості самого об`єкту спірного нерухомого майна (станом на час складання висновку) складає лише 29 відсотків, що не є істотним збільшенням у порівнянні із вартістю самого об`єкта в цілому. Доводи позивача та його представника про значне збільшення вартості спірної квартири після проведення ремонту у порівнянні з її вартістю, що вказана у договорі купівлі продажу нерухомого майна також є неспроможними, оскільки вартість продажу нерухомого майна у договорі купівлі продажу визначена за домовленістю сторін, даних щодо проведеної оцінки майна станом на час укладання вказаного договору матеріали справи не містять, та на вирішення експерта питання щодо визначення вартості спірної квартири станом на час її придбання поставлено не було. При цьому, експертом було визначено вартість спірної квартири, станом на час проведення експертизи без урахування невід`ємних поліпшень, виконаних під час шлюбу сторін по справі у сумі 757945,00 грн., а отже таке збільшення вартості відбулося через тенденції загального удорожчання нерухомого мана, коливання курсу валют, зміни ринкових цін, інфляційні процеси, тощо, однак не внаслідок виконання ремонту та невід`ємних поліпшень нерухомого майна. Доводи представника відповідача щодо необґрунтованості висновку експерта суд не приймає до уваги, оскільки експертне дослідження проводилось в присутності відповідача, зазначені ним відмінності від визначеного позивачем обсягу ремонтних робіт були враховані під час складання висновку, а також експертом при визначенні вартості спірного об`єкта нерухомого майна не враховувалась вартість меблів та побутової техніки, що відображено у змісті висновку експерта та підтверджено самим експертом у судовому засіданні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що її внесок у ремонт спірного приміщення у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент здійснення поліпшення та обладнання спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя. В той же час, суд звертає увагу, що із системного аналізу норм статей 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на 1/2 частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу. Однак, позивачем таких вимог заявлено не було, у зв`язку з чим, суд відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, з підстав, заявлених позивачем, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Такі висновки суду, зокрема, повністю узгоджуються із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20). Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.. 141 ЦПК України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову вважає за необхідне судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Outcome: dismissed