Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Представник позивача - [PERSON] звернувся до суду з названим позовом та просить визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] , як на належну їй частку у спільному майні подружжя. Посилається на те, що 18 серпня 1979 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 11 січня 1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Перебуваючи у шлюбі, а саме в 1985 році, позивач разом із [PERSON] , побудували спільними зусиллями та за власні кошти сім`ї будинок [ADDRESS] . В даному будинку вони спільно проживали до 1995 року. В 1991 році ними спільно було завершено будівництво всіх господарських будівель і споруд у вказаному подвір`ї. [INFO] [PERSON] помер. 02 червня 2020 року з метою виділу належної Ѕ частки із будинку, який являється спільним майном подружжя, позивач звернулася до нотаріуса Мусієнко М.М. Нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні у зв`язку з тим, що позивач не надала оригіналу правовстановлюючого документу, який виданий спадкоємцю все після їхнього розлучення (про існування якого позивач дізналася від нотаріуса), також відповідач [PERSON] не визнає спадковий житловий будинок спільним майном подружжя позивача та спадкодавця. Ухвалою від 21 липня 2020 року було відкрито провадження у справі (а.с.49). 28 липня 2020 року від приватного нотаріуса Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Мусієнко М.М. надійшла фотокопія спадкової справи №52/2018 [PERSON] , котрий помер [INFO] (а.с.53-102). 30 липня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позов від сільського голови Студениківської сільської ради Лях М.О., в якому сільський голова позов визнав та просить розглянути справу без участі представника сільської ради (а.с.103). 20 жовтня 2020 року на адресу суду надійшла заява [PERSON] , в якій остання просить застосувати строки позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позову (а.с.103-106). Зазначає, що позов позивачем подано 03.07.2020 року, та в позовній заяві позивач посилається на обставини перебування у шлюбі з [PERSON] з 18.08.1979 року по 11.01.1995 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] та набуття подружжям, за час шлюбу майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. З часу розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] минуло 25 років тоді, як діючим законодавством за ч.2 ст.72 СК України та ст.с. 256, 257 ЦК України встановленим трьох річний строк позовної давності до вимог про майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач [PERSON] у позовній заяві не просить про поновлення строку позовної давності. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. А тому, відповідач просить про застосування судом до позовних вимог позивача [PERSON] про визнання за нею права власності на Ѕ частку у спільному майні подружжя - житловому будинку [ADDRESS] , наслідків спливу позовної давності та відмовити [PERSON] з цих підстав у даному позові. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, позивач та її представник пояснили, що між позивачем та спадкодавцем була домовленість про передачу будинку, який вони збудували разом в с. Соснова за час перебування в шлюбі, їх сину. Тому майно не ділили. Про порушене право позивач дізналась 02.06.2020, коли отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, а відтак вважають що строк позовної давності за даними вимогами почався саме з 02.06.2020. Відповідач [PERSON] та її представник позов не визнали. Відповідач [PERSON] до суду направив відзив, в якому позов визнав. Просив справу слухати за його відсутності. Позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Представник Студениківської сільської ради до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду надіслав заяву, в якій позов визнав та просить розглянути справу без участі представника сільської ради. Судом встановлено наступне. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем [PERSON] з 18 серпня 1979 року. У 1985 році спадкодавець [PERSON] разом із дружиною - [PERSON] побудували спільними зусиллями та за власні кошти сім`ї житловий будинок [ADDRESS] , в якому весь час проживали та вели спільне господарство до 1995 року. Під час шлюбу, а саме до 1991 року було завершено будівництво всіх господарських будівель і споруд на території домогосподарства. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 11 січня 1995 року. [INFO] [PERSON] помер. З метою виділити належну частку із спадкового житлового будинку, позивач звернулася до приватного нотаріуса Мусієнко М.М. 02 червня 2020 року [PERSON] , отримала від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з підстав відсутності у неї документу, що підтверджує факт реєстрації шлюбу, та дізналася про не визнання свого права, з боку відповідача в зв`язку з чим і звернулася до суду. Вважає, що позовну давність слід відраховувати з 02 червня 2020 року. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Аналогічний принцип був закріплений в ч.1 ст. 22 та ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, які діяли на період набуття житлового будинку у власність, та встановлювали, що майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, частки подружжя визнаються рівними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дана правова позиція викладена у висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таке право гарантоване сторонам ст. 68 СК України Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до вимог ст. 71 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 року, в разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, та не оспорюється сторонами та обставина, що будівництво житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами було розпочато в 1982 році, а закінчено в 1985 році, тобто за час перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі. Рік побудови будинку загальною площею 96,00 кв.м., житловою площею 66,50 кв.м. - 1985 також вказаний в технічному Паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудам, фотокопія якого наявна в матеріалах цивільної справи. На момент внесення відомостей про збудований будинок до Погосподарської книги (1985 рік), виписки з якої наявні в матеріалах цивільної справи, діяли ч.1 ст. 22 та ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (в редакції від 20.06.1969р), які встановлювали рівність часток подружжя в спільному майні, в тому числі, в разі його поділу. Свідок [PERSON] показала суду, що вона багато років знає позивача та пам`ятає її покійного чоловіка. Пам`ятає, що будинок будувався позивачем та її чоловіком з 1982 по 1985 роки. Допомагали будувати всі, хто жив в селі і свідок також. Спорів між [PERSON] та [PERSON] не було. [PERSON] спілкувалась з позивачем та [PERSON] , за його життя, та обидва їй казали, що вирішили залишити будинок синові. В будинку після розірвання ними шлюбу нічого не добудовувалось. Свідок [PERSON] повідомила, що являється троюрідною сестрою позивачки. Добре знала покійного [PERSON] та перебувала з ним в гарних відносинах. Свідок [PERSON] підтвердила в суді, що будинок [ADDRESS] , будували її сестра з покійним чоловіком своїми силами, за час перебування в шлюбі. Допомагали сусіди, чим могли. Спору з приводу цього будинку ніколи не було, оскільки [PERSON] та [PERSON] вирішили залишити цей будинок синові. Про це, також знає їх донька, яка не претендує на частку в будинку та відмовилась від неї, на користь свого брата [PERSON] . Судом не приймаються доводи представника відповідача про те, що будинок [ADDRESS] , є майном колгоспного двору, оскільки жодних належних та допустимих доказів цієї обставини суду не надано. Крім цього, 02.03.2011 [PERSON] перереєстрував в БТІ, зареєстроване в Погосподарській книзі право власності на житловий будинок та отримав відповідне свідоцтво. Про вказане свідоцтво про право власності, на ім`я [PERSON] позивач дізналась від нотаріуса. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 та ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи клопотання відповідача про застосування строків позовної давності суд, виходить з пояснень позивача, та свідків, доводів висловлених представником позивача, в даному випадку, не знаходить підстав для його застосування. Так, при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Така позиція висловлена в постановах ВП ВС від 28.05.2020 в справі №335/7371/17; від 07.04.2020 в справі №336/33/17; від 19.03.2020 в справі №471/497/17. Фактів заперечень одним з подружжя, обставин спільного придбання майна, як і фактів спору між [PERSON] та [PERSON] з приводу майна, в судовому засіданні не здобуто. За цих обставин, позивачем не пропущено строк звернення до суду з позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки вимога по стягненню з відовідачів судового збору заявлена не була, судові витрати суд задишає за позивачем.

Outcome: approved