Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Представник відповідача - Ренійської міської ради Одеської області позовні вимоги визнав, заперечень не надав, просив розглянути справу у його відсутності. Позивачка на заявлених вимогах наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO]; копія свідоцтва про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON]; копія довідки КП «Ренійське БТІ» про належність житлового будинку; копія рішення виконкому Ренійської міськради від 10.02.1960р. № 55 про відведення земельної ділянки під житлове будівництво; копія свідоцтва про народження позивачки; копія дозволу на виконання будівельних робіт від 10.02.1963р.; копія договору житлової забудови від 31.03.1960 р.; копія технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] є донькою нині померлого [PERSON] За життя [PERSON] збудував будинок [ADDRESS], у якому мешкав разом із позивачкою без оформлення відповідних правовстановлюючих документів. Факт належності будинку [PERSON] підтверджується: копією технічного паспорту на будинок на його ім'я; рішенням виконкому Ренійської міської ради від 10.02.1960р. №55 про відведення земельної ділянки під забудову; договором про надання [PERSON] у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 31.03.1960р. За життя [PERSON] належним йому майном на випадок своєї смерті не розпорядився, заповіту не залишив, [INFO]. - помер. Після смерті батька позивачки відкрилась спадщина на вищезазначене майно. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті батька, позивачка до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом не зверталася. Проте, навіть у випадку своєчасного звернення позивачки за прийняттям спадщини, оформити її було б неможливо у зв'язку із тим, що за життя [PERSON] не було оформлено та видано свідоцтво про право власності на вищевказаний житловий будинок. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок, як на об'єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. На момент смерті [PERSON] разом із ним мешкала позивачка, батьки позивачки з 1979р. були розлучені, після розлучення матір позивачки мешкала окремо. Після смерті батька позивачка понесла витрати на поховання, виконання поминальних обрядів, успадкувала речі побуту, що залишилися від нього. По теперішній час позивачка мешкає у спадковому будинку, доглядає за ним, сплачує комунальні послуги. Таким чином, позивачка фактично прийняла спадщину, що залишилася після померлого батька і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців немає. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв'язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер у 1997р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивачка фактично прийняла спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, причому ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивачка у справі є спадкоємицею першої черги за законом. Вона у передбачений законом строк не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, на момент смерті [PERSON] мешкала разом із ним, отже вважається такою, що прийняла її фактично. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачка прийняла спадщину фактично, оскільки її воля, як спадкоємиці за законом, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (догляд за будинком та мешкання в ньому, сплата витрат по його утриманню, зберігання відповідних документів на майно та ін.). Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, вона не мала змоги звернутися за оформленням прийняття спадщини та отриманням відповідного свідоцтва, оскільки за життя [PERSON] не було оформлено правовстановлюючий документ на житловий будинок, у зв'язку із чим в даний час позивачка вимушена звернутися до суду із позовом, а не до нотаріальної контори. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивачка є суб'єктом набуття права власності на житловий будинок з підстав прийняття спадщини за законом в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на спадкове майно.

Outcome: approved