Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 24 жовтня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 500314459, згідно з яким відповідачу надано кредит у розмірі 18836 грн. на поточні потреби. 30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата [PERSON]» був укладений договір факторингу, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 500314459 від 24 жовтня 2012 року, що був укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата [PERSON]» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 500314459 від 24 жовтня 2012 року, що був укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло прав кредитора за договором, укладеним з [PERSON], до товариства перейшло право вимоги до відповідача коштів, що включають у себе суму за основною сумою кредиту, нарахованим процентам, комісіям та іншим платежам за основним договором. Відповідно до додатку № 1-1 до Договору факторингу позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 38459,47 грн. Посилаючись на ті обставини, що заборгованість до даного часу відповідачем не погашена, представник позивача просив в судовому порядку стягнути з відповідача вказану суму заборгованості за кредитним договором, а також понесені позивачем судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, в надісланій до суду заяві просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти прийняття заочного рішення. Представник відповідача позов не визнав, суду пояснив, що позов є необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Позивач не має права грошової вимоги до відповідача, оскільки надані ним докази не підтверджують перехід права вимоги до відповідача по кредитному договору, відповідач не був повідомлений про відступлення права вимоги, позивач не надав доказів того, що ТОВ «Дата [PERSON]» та позивач є фактором та мали право здійснювати факторингові операції. Крім того, вважає, що позовна заява давність по даному зобовязанню пропущена. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. В судовому засіданні встановлено, що 24 жовтня 2012 року між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 500314459, згідно з яким відповідачу надано кредит у розмірі 18836 грн. Згідно пунктів 2.2, 2.3 договору процентна ставка встановлена в розмірі 21 %. Дата остаточного повернення кредиту 26 жовтня 2015 року. За умовами договору сума кредиту погашається щомісяця в дату платежу та в розмірі, визначених у графіку платежів. Додатком 1 до кредитного договору є графік платежів, яким встановлені дата платежу та розмір щомісячного платежу. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 1077 ч. 1 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Статтею 1078 ч. 1 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 30 вересня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата [PERSON]» було укладено Договір факторингу. Як зазначає позивач, відповідно до умов вказаного Договору факторингу до ТОВ «Дата [PERSON]» перейшло право грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним договором. 10 жовтня 2016 року між ТОВ «Дата [PERSON]» та позивачем укладено договір факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ, відповідно до умов якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право вимоги до відповідача коштів, що включають у себе суму за основною сумою кредиту, нарахованим процентам, комісіям та іншим платежам за основним договором, та відповідно до додатку № 1-1 до договору факторингу від 10 жовтня 2016 року позивач набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 38459,47 грн. Згідно положень\~ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є субєктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. На підставі п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» факторинг належить до фінансових послуг, які відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону надаються фінансовими установами. Згідно ч. 1 ст. 1 згаданого Закону фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), повязані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), повязані з наданням фінансових послуг. Таким чином, для здійснення факторингових операцій фінансова установа має значитися у Реєстрі фінансових установ, а в додатку до свідоцтва про реєстрацію фінансової установи у видах фінансових послуг, які фінансова компанія має право здійснювати без отримання ліцензій та/або дозволів відповідно до законодавства, має бути зазначений факторинг. Позивачем надано докази, які підтверджують ті обставини, що ТОВ «Дата [PERSON]» та сам позивач на момент укладення договорів факторингу від 30 вересня 2014 року та 10 жовтня 2016 року мали дозвіл надавати послуги з факторингу. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.п. 1.1. п. 1 Договору факторингу від 30 вересня 2014 року ТОВ «Дата [PERSON]» зобовязується передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Альфа-Банк» за плату, а ПАТ «Альфа-Банк» зобовязується відступити ТОВ «Дата [PERSON]» свої права грошової вимоги до боржників, перелік яких міститься у додатку № 1 до договору. Згідно з п.п. 1.3. п. 1 договору факторингу від 30 вересня 2014 року право грошової вимоги вважається відступленим ТОВ «Дата [PERSON]» в день отримання ПАТ «Альфа-Банк» грошових коштів від ТОВ «Дата [PERSON]», що підтверджується підписанням акту прийому-передачі прав вимог. Суду не надано акту прийому-передачі прав вимог, укладеного між ТОВ «Дата [PERSON]» та ПАТ «Альфа-Банк» та інших документів, які підтверджують, що ПАТ «Альфа-Банк» отримало від ТОВ «Дата [PERSON]» грошові кошти за цим договором. Враховуючи, що позивачем не надано жодних доказів того, що ТОВ «Дата [PERSON]» на момент укладення із позивачем договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року мало право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 500314459 від 24 жовтня 2012 року, то в силу ст. 1077 ЦК України позивачем не доведено перехід до нього права грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем додано до позовної заяви копію договору факторингу від 30 вересня 2014 року не повному обсязі, зокрема не додано аркуш 2, копію договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ також додано не в повному обємі, лише аркуші 1, 2, 3, 7 та 10, що позбавляє суду дослідити положення вказаних договорів в повній мірі. Щодо самої заборгованості, яку позивач просить стягнути із відповідача на його користь, слід зауважити, що згідно п. 1.2. п. 1 договору факторингу від 30 вересня 2014 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Дата [PERSON]», за цим договором до ТОВ «Дата [PERSON]» відступаються наступні права: право вимоги повернення заборгованості за основною сумою кредитів відповідно до основних договорів; право вимоги сплати процентів за користування кредитами в розмірі встановленому основними договорами, нарахованих та сплачених станом на дату підписання цього договору; право вимоги сплати комісій та інших нарахованих обовязкових платежів у розмірі, встановленому основними договорами, нарахованих та не сплачених станом на дату підписання цього договору. З огляду на вказані положення, ТОВ «Дата [PERSON]» міг набути права вимоги сплати процентів за користування кредитом та сплати комісії та інших нарахованих обовязкових платежів, які були нараховані та не сплачені відповідачем станом на 30 вересня 2014 року. Позивачем долучено до матеріалів справи витяг з додатку № 1 до договору факторингу від 30 вересня 2014 року, за змістом якого станом на 08 грудня 2014 року загальний розмір заборгованості відповідача за кредитом склав 19725,76 гривень. Матеріали справи не містять доказів, які підтверджують розмір заборгованості за кредитом, зокрема розмір процентів за користування кредитом, комісії та інших нарахованих обовязкових платежів. Розмір заборгованості станом на час укладення першого договору факторингу (на момент переходу прав) взагалі не зазначений, що позбавляє суд можливості встановити які права відступлені першому фактору. В матеріалах справи наявний витяг з додатку № 1 до договору факторингу від 10 жовтня 2016 року, який містить відомості про договір, укладений відповідачем, за змістом якого станом на час укладення договору загальний розмір заборгованості відповідача за кредитом склав 27259,47 грн. Згідно з п. 2.3 договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року право вимоги вважається відступленим фактору з дати надходження на рахунок ТОВ «Дата [PERSON]» ціни прав вимог в повному обсязі. Таке перерахування здійснюється за загальними правилами згідно з вимогами Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» і відповідних нормативно-правових актів Національного банку України. Документом про сплату є квитанція установи банку або відділення звязку, які прийняли платіж, або платіжне доручення, підписане уповноваженою посадовою особою банку і скріплене печаткою установи банку з відміткою про дату виконання платіжного доручення. Згідно з ч. 30.1 ст. 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. За приписами ч. 1 ст. 1090 ЦК України, зміст і форма платіжного доручення та розрахункових документів, що подаються разом з ним, мають відповідати вимогам, встановленим законом і банківськими правилами. Позивачем не надано платіжного доручення про сплату ціни прав вимог по договору факторингу № 2016-1ДМГ/ЄАПБ від 10 жовтня 2016 року. В той же час, акт приймання-передачі реєстру боржників, наданий позивачем, не є доказом надходження на рахунок ТОВ «Дата [PERSON]» ціни прав вимог в повному обсязі. Таким чином, позивачем не підтверджено документально перехід до нього права грошової вимоги до відповідача за укладеним ним кредитним договором. Згідно ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. Положеннями ст. 517 ЦК України передбачається, що первісний кредитор у зобовязанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. Відповідно до ч. 1 ст. 1082 ЦК України, боржник зобовязаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Матеріали справи містять повідомлення ТОВ «Дата [PERSON]» від 19 жовтня 2016 року за вих. № 001470136-1 про відступлення позивачу права вимоги за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Альфа-Банк» згідно з договором факторингу від 10 жовтня 2016 року та повідомлення позивача від 24 жовтня 2016 року за ідентичним вихідним номером про порядок погашення заборгованості за кредитним договором № 500314459 від 24 жовтня 2012 року, копія повідомлення від 19 жовтня 2016 року не містить підпису директора. Повідомлення скеровані відповідачу на адресу: [ADDRESS], не зважаючи на ті обставини, що він мешкає по іншій вулиці міста Миронівка. Будь-яких доказів, які підтверджують ті обставини, що вказані повідомлення дійсно направлялись та були вручені відповідачу, відповідач про відступлення права вимоги за кредитним договором у встановленому законом порядку був повідомлений, суду не надано. Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на встановлені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки позивач не надав суду належних, достатніх та допустимих доказів тих обставин, про які зазначає в своєму позові. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то суд не враховує її, оскільки відмовляє в позові не через пропущення позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. На підставі вищевикладеного, ст.ст. ст.ст. 512, 514, 517, 1077, 1079, 1082 ЦК України, ст.ст. 1, 4, 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг»,

Outcome: dismissed