Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

представник позивача, а саме генеральний директор Півнюк О.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача в порядку ст. 1166 ЦК України суму збитку 12623,50 грн., у зв'язку з неправомірним встановленням останнім надбавки до посадового окладу з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року в розмірі 10%. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що згідно наказу № 298 від 06.10.2009 року [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, на підставі наказу Міністерства транспорту та зв'язку України від 06.10.2009 року № 1024 « Про призначення виконуючого обов'язки Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення». Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 19.02.2010 року № 49-О [PERSON] звільнено з посади виконуючого обов'язки Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на підставі п.6 ст. 40 КЗпП України. На даний час [PERSON] працює в Концерні РРТ на посаді першого заступника генерального директора на підставі наказу № 38/ок від 12.05.2014 року. В Концерні РРТ з 21.05.2013 по 20.08.2013 року Державною фінансовою інспекцією України проводилась планова ревізія фінансово-господарської діяльності Концерну РРТ за період з 01.01.2011 по 31.03.2013 року та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2009 року по 31.12.2010 року, за результатами якої був складений акт № 06-21/70 від 20.08.2013, яким було встановлено порушення п. 5.2 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою КМУ від 15.06.1994 року № 414, головному бухгалтеру Концерну РРТ [PERSON] нараховувалась надбавка в розмірі 10% до посадового окладу за період з 01.01.2009 року по 01.02.2013 року. наказом №1 н/т від 04.01.2010 року за підписом [PERSON] встановлено працівикам Концерну РРТ, зокрема, [PERSON] надбавку до посадового окладу з 01.01.2010 року по 31.12.2010 в розмірі 10%. Актом Державної фінансової інспекції України № 06-21/70 від 20.08.2013 року встановлено, що порушення допущено з вини в.о. Генерального директора [PERSON], яким підписано наказ № 1 н/т від. 04.01.2010 року. Внаслідок допущених порушень завищено адміністративні витрати, що вплинуло на фінансові результати та є порушенням ч.1 ст. 3, ч.8 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Таким чином внаслідок порушень Концерну РРТ завдано збитків на загальну суму 12623,50 грн.. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач у судовому засідані проти задоволення позову заперечив в повному обсязі та надав письмові заперечення, в яких зазначив, що нарахування працівникам надбавки в розмірі 10% було здійснено правомірно та Концерн РРТ є неналежним позивачем так як Концерн РРТ є державним об'єднанням підприємств та належить до сфери управління Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, а отже з таким позовом до нього має право звертатись вищестоящий орган - Адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії наказу № 1024 від 06.10.2009 року Міністерства транспорту та зв'язку України, [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (а.с.5). Відповідно до копії наказу № 298 від 06.10.2009 року Концерну РРТ, [PERSON] було призначено виконуючим обов'язки Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (а.с.6). Відповідно до копії наказу № 49-О від 19.02.2010 року Міністерства транспорту та зв'язку України, [PERSON] звільнено з посади виконуючого обов'язки Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (а.с.7). Відповідно до копії наказу № 13/ок від 10.06.2010 року про припинення трудового договору (контракту) Концерну РРТ, [PERSON] звільнено 10.06.2010 року з посади виконуючого обов'язки Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на підставі п.6 ст. 40 КЗпП України (а.с.9). Відповідно до копії наказу № 1 н/т від 04.01.2010 року Концерну РРТ за підписом в.о. Генерального директора [PERSON], вбачається, нарахування надбавки до посадового окладу працівникам Концерну РРТ (а.с.10). Відповідно до копії наказу № 38/ок від 12.05.2014 року Концерну РРТ, [PERSON] було прийнято на роботу з 13.05.2014 року на посаду першого заступника Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (а.с.11). З копії акту № 06-21/70 від 280.08.2013 року та копії Додатку № 20 складеного Державною фінансовою інспекцією України, вбачається порушення п. 5.2 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв'язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою КМУ від 15.06.1994 року № 414, головному бухгалтеру Концерну РРТ [PERSON] нараховувалась надбавка в розмірі 10% до посадового окладу за період з 01.01.2009 року по 01.02.2013 року (а.с.12-17). Враховуючи викладене необхідно зазначити, що між сторонами діяли трудові відносини, тому посилання позивача про стягнення з відповідача суми збитку в порядку ст. 1166 ЦК України не можуть бути задоволені, так як ст.1166 ЦК України встановлює загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди та вони регулюють деліктні правовідносини, а в даному випадку між сторонами виникли трудові правовідносини, що підтверджується вищевказаним наказом № 13/ок від 10.06.2010 року про припинення трудового договору (контракту) Концерну РРТ з [PERSON] Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Таким чином особливості правил відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, працівником регулюються главою IX КЗпП України, а саме ч. 1, 2 ст.130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Однак, між сторонами відсутні укладені договори про встановлення щодо відповідача матеріальної відповідальності, а тому, підстав для покладення на нього обов'язку відшкодування шкоди в повному обсязі законодавством не передбачено. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Також, необхідно зазначити, що стороною позивача не було надано належних та допустимих підтверджень понесення Концерном РРТ збитків, в розмірі 12623,50 грн.. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України у п. 3 постанови від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Однак, стороною позивача не було надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження наявності вищевказаних обставин. Вимогами ч.4 ст.136 КЗпП України визначено, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. З матеріалів справи вбачається, що Концерн РРТ є державним об'єднанням підприємств і належить до сфери управління Адміністрації Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, а отже з вказаним позовом звернулась особа, яка в даному випадку являється неналежним позивачем.. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання сторін як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у позові. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed