Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 16 січня 2014 року між публічним акціонерним товариством «СБЕРБАНК» та відповідачем було укладено кредитний договір № 62#00057840307, згідно з яким відповідачу було надано кредитні кошти на поточні потреби в сумі 73500 гривень зі сплатою 33% річних строком до 15 січня 2019 року. Відповідно до умов договору відповідач зобовязалася проводити сплату нарахованих процентів і погашення частини кредиту не пізніше 16 числа кожного місяця та в розмірі, не меншому 2535,44 грн. В порушення договірних зобовязань відповідач допустила заборгованість по сплаті кредиту. Розмір заборгованості по кредиту склав 66657,33 гривень, розмір несплачених відсотків за користування кредитом склав 44475,96 гривень, пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом розрахована в розмірі 74348,24 гривень та пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом 25505,72 гривень. Просив стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту в розмірі 210987,25 гривень та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, в наданій суду заяві просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує та не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач та представник відповідача в судове засідання не зявилися, представник відповідача подав до суду заперечення, в яких просив розглядати справу у його відсутності та без участі відповідача, вказав, що заявлені позовні вимоги визнає частково. Зазначив, що не заперечує факту укладання сторонами 16 січня 2014 року кредитного договору на отримання коштів у розмірі 73500 грн. на поточні потреби. Датою завершення погашення платежів по кредитному договору є 15 січня 2019 року. Відповідач отримала кредит для розвитку підприємництва. На час отримання кредиту вона займалась торгівлею, як фізична особа - підприємець. Після закупівлі товару під реалізацію на отримані кредитні кошти в період 2014 - 2015 років різко упав курс гривні до дол. США, погіршилася загальна економічна ситуація в державі та купівельна спроможність населення. Дані обставини призвели до зменшення доходів, на які розраховувала [PERSON], та обмеження можливостей погашення отриманих кредитних коштів. Не дивлячись на цю обставину, відповідач щомісячно сплачувала заборгованість по кредиту. 03 листопада 2015 року відповідач звернулась до управляючого Київським відділенням № 9 AT «Сбербанк Росії» із заявою про перегляд кредиту і його реструктуризації у звязку із тяжким матеріальним становищем, оскільки була вимушена фактично припинити торгівлю. На поданій нею заяві проставлена віза «в роботу», що означає прийняття заяви. Питання про реструктуризацію не було вирішено, тому 08 червня 2016 року відповідач вдруге звернулася із заявою про реструктуризацію кредиту до виконуючого обовязки управляючого Київським відділенням № 9 AT «СбербанкРосії». Положеннями ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Позивач надав суду докази надсилання вимоги, але це не є доказом її отримання, як це передбачає закон. Ніякої вимоги щодо дострокового поверненя кредиту відповідач не отримувала. Вважає, що заборгованість за кредитом склалась також із вини позивача. Розмір нарахованої позивачем неустойки значно більший ніж розмір заборгованості за самим кредитом. З огляду на правила ч. 3 ст. 551 ЦК України, просив розрахувати розмір процентів і пені в розмірі, що відповідає розміру боргу за тілом кредиту. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 3 вказаної статті встановлено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобовязання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобовязується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Матеріалами справи встановлено, що 16 січня 2014 року між публічним акціонерним товариством «СБЕРБАНК» та відповідачем було укладено кредитний договір № 62#00057840307, згідно з яким відповідачу строком на 60 місяців було надано кредитні кошти на поточні потреби в сумі 73500 гривень зі сплатою 33% річних. Вказані обставини підтверджені кредитним договором № 62#00057840307 від 16 січня 2014 року. Умови укладеного договору були наступними. Відповідно до п. п. 1 1. та 1.2 кредитного договору кредитор зобовязався надати позичальнику фінансовий кредит у сумі 73500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності та забезпеченості у відповідності до умов цього Договору. За користування кредитом позичальник зобовязалася сплачувати кредитодавцю проценти в розмірі 33 % річних. Згідно п. 1.3 договору кредит наданий на споживчі потреби. Банк зобовязання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у розмірі, передбаченому договором. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплати нарахованих за період користування кредитом відсотків та інших виплат. Відповідно до п. 1.1 договору відповідач зобовязалася погасити кредит та сплатити нараховані проценти за користування кредитом, використовувати його за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору і своєчасно повернути кредит та сплатити нараховані проценти в порядку, передбаченому графіком. Порядок нарахування процентів встановлений п.п. 5.1 6.10 кредитного договору. Строк дії договору встановлений п. 8.1 кредитного договору, яким передбачено, що позичальник зобовязується щомісячно 16 числа, яке є розрахунковою датою, кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами в сумі не менше 2535,44 гривень, з кінцевим терміном повернення 15 січня 2019 року. Додатком № 1 до кредитного договору є графік повернення кредиту та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки. Відповідач допустила невиконання умов, визначених змістом зобовязання. В порушення умов кредитного договору зобовязання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом вона не виконала, оскільки не здійснила повернення кредиту та не сплатила відсотки за користування кредитними коштами у встановлені кредитним договором строки. Відповідач останній платіж на погашення кредиту внесла 17 січня 2015 року, на погашення відсотків 16 лютого 2017 року. Вказані обставини підтверджені доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості, довідкою позивача № 826/28 від 12 липня 2017 року. Станом на 29 грудня 2016 року заборгованість відповідача по кредиту становить 66657,33 гривень, заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом становить 44475,96 гривень. Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Правові наслідки порушення зобовязання передбачені ст. 611 ЦК України, згідно якої у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором. Пунктом 10.1. кредитного договору встановлено, що занесвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим договором, позичальник зобовязаний сплачувати банку пеню у розмірі 0,2% від простроченої суми за кожен день прострочення. Пеня за прострочення повернення заборгованості за кредитом розрахована в розмірі 74348,24 гривень, пеня за прострочення сплати процентів за користування кредитом розрахована в розмірі 25505,72 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості. Загальна сума заборгованості за кредитним договором з врахуванням основного боргу та інших нарахувань складає 210987,25 гривень. При укладанні договору відповідач отримала повну інформацію щодо умов надання кредиту та своїм підписом підтвердила факт надання їй такої інформації. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Відповідно до п. 8.3. кредитного договору сторони домовилися, що банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за договором у разі затримання позичальником щонайменше на один календарний місяць сплати частини кредиту, періодичність сплати якого передбачена договором, та/або процентів, нарахованих за користування кредитом; несплати клієнтом більше однієї виплати з повернення кредиту та/або процентів, що перевищують пять відсотків від суми кредиту, істотного порушення будь-яких зобовязань за договором. Згідно з п. 8.4. договору якщо банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за договором, то він зобовязаний в письмовій формі повідомити про це позичальника. Вказаної умови позивач дотримався, 21 квітня 2015 року він надіслав відповідачу вимогу, в якій вказав, що у разі її невиконання та несплати кредитних коштів термін повернення кредитних коштів визнається банком таким, що настав достроково. Вказана вимога отримана відповідачем 28 квітня 2017 року. Дані обставини підтверджені повідомленням-вимогою № 3793/7/26-2 від 21 квітня 2015 року, зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення. Посилання представника відповідача на той факт, що таку вимогу відповідач не отримувала спростовані вказаними письмовими доказами. Згідно правил ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої ст. 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Посилання представника відповідача на ті обставини, що наявні підстави для застосування правила ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, не заслуговують на увагу. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобовязання за кожен день прострочення виконання (частини перша, третя статті 549 ЦК України). Отже за змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України під розміром збитків слід розуміти суму, на яку нараховано неустойку, а не будь-яку іншу суму збитків. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, що підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання, суд повинен зясувати співвідношення розміру неустойки і розміру зазнаних збитків, а також обєктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеня виконання зобовязань причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, незначності прострочення у виконанні зобовязання, не відповідності розміру неустойки наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. При вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобовязанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін. Судом не встановлено, що розмір розрахованої позивачем неустойки у виді пені значно перевищує розмір збитків. Розмір несплачених відповідачем відсотків за користування кредитом представником відповідача помилково розцінений як розмір неустойки, оскільки заборгованість зі сплати відсотків не є неустойкою. Підстави для застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України відсутні. Згідно положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення сторонами належними та допустимими доказами заявлених вимог та обставин, якими заперечуються позовні вимоги. Заперечення проти позову не ґрунтуються на конкретних доводах та не підтверджуються жодними фактами і доказами. З огляду на такі обставини, порушене право позивача підлягає захисту в судовому порядку. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 4368,45 гривень. Згідно зі ст. 88 ч.1 ЦПК України понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на його користь. На підставі викладеного, ст. ст. 526, 527, 530, 610 - 612, 1054 Цивільного кодексу України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved