Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

Представник позивача звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою в інтересах [PERSON] до Головного управління Держкомзему в Харківській області, Садівничого товариства «Южгипроцемент» Обєднання садівничих товариств «Дружба колективів», в якій просить визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку №1215а площею 420,68 кв.м. в садівничому товаристві «Южгипроцемент» Обєднання садівничих товариств «Дружба колективів» по пр.Леніна, буд. 65 в м.Харкові, кадастровий номер 6310136300:15:001:0319, власником якої був [PERSON], померлий 06.05.2010 року. В обґрунтування позову посилається на те, з 28.03.1981 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON]. 06.05.2010 року [PERSON] помер. Під час сумісного життя померлому на підставі рішення Харківської міської ради від 28.03.1996 року №257 була виділена земельна ділянка №1215а площею 420,68 кв.м. для ведення садівництва в садівничому товаристві «Южгипроцемент» Обєднання садівничих товариств «Дружба колективів» по пр.Леніна, 65 у м.Харкові. [PERSON] разом з чоловіком освоїли садову зазначену садову ділянку, висадили дерева і кущі. В 2006 році [PERSON] вирішив приватизувати вказану ділянку, у звязку з чим звернувся до ТОВ «Розведчик» з метою підготовки технічної документації, виділення меж земельної ділянки в натурі та її технічного стану, написав заяву про приватизацію. Був складений план садової ділянки, погоджені його межі, присвоєний кадастровий номер. В березні 2006 року був складений акт прийому-передачі виконаних робіт замовником та підрядником про відповідність садової ділянки нормам, був підготовлений державний акт на землю, але отримати його чоловік позивача не зміг, оскільки захворів та поїхав на лікування за кордон, де помер 06.05.2010 року. Листом від 24.07.2013 року Шоста ХДНК відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право спадкування спірної земельної ділянки. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги заяви, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача садівничого товариства «Южгипроцемент» Обєднання садівничих товариств «Дружба колективів» в судовому засіданні проти вимог позову заперечував, вважав їх не обгрунтованити та такими, що не ґрунтуються на законі з тих підстав, що спірна земельна ділянка не належала померлому на праві власності, а тому не може входити до складу спадщини. На підставі викладеного просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача Головне управління Держкомзему в Харківській області в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази кожний окремо та у їх сукупності, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що з 28.03.1981 року [PERSON] (дошлюбне прізвище - Зареченська) [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON]. Цей факт підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-ВЛ №045506, виданого повторно 06.03.1997 року Жовтневим відділом реєстрації актів громадянського стану. Згідно свідоцтва про смерть S231/2010, виданого 10.05.2010 року ЗАЦС у м.Аален, [PERSON] помер 06 травня 2010 року. За життя [PERSON] був садоводом садівничого товариства «Южгипроцемент» Обєднання садівничих товариств «Дружба колективів» та володільцем (користувачем) земельної ділянки №1215а. Цей факт підтверджується довідкою голови правління ОСТ «Дружба колективів». З наданої по справі технічної документації вбачається, що на замовлення гр.. [PERSON] ТОВ «Розвідувальник» на виконання договору №1094 від 30.09.2005 року було виготовлено технічну документацію із землеюстрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі гр..[PERSON] для ведення садівництва по пр.Леніна, 65, №1215а с.т. «Південьдіпроцемент» у Дзержинському районі м.Харкова. Згідно позовної заяви та пояснень представника позивача, наданих в судовому засіданні, на підставі технічної документації Управління Держкомзему у м.Харкові було підготовлено Державний акт на право власності на вказану вище земельну ділянку з присвоєнням кадастрового номеру 6310136300:15:001:0319, але отримати його [PERSON] не зміг, оскільки захворів та поїхав на лікування за кордон, де помер 06.05.2010 року. Після смерті [PERSON], позивач [PERSON] звернулася до Шостої Харківської державної нотаріальної контори з вимогою щодо оформлення спадщини на вказану вище земельну ділянку, на що листом від 24.07.2013 року №2819/02-14 отримала відповідь про необхідність надання правовстановлюючих документів про належність майна спадкодавцеві, а саме державного акту про право приватної власності на землю. Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України\~земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтею 3 ЗК УРСР (в ред. від 1990 року з наступними змінами) передбачено, що власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Статтею 6 ЗК УРСР (в ред. 1990 року з наступними змінами) передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема для садівництва Частиною 2 вказаної статті передбачено, що громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя;купівлі-продажу, дарування та обміну. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Так, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів Харківської області від 28.03.1996 року №257 «Про передачу громадянам в приватну власність та надання у постійне користування земельних ділянок для ведення садівництва» вирішено передати громадянам України, які являються членами садівничих товариств масиву «Дружба колективів» згідно з додатком №1 у приватну власність земельні ділянки по пр.Леніна, 65 для ведення садівництва. Згідно додатку №1 до вказаного вище рішення [PERSON] отримав право на реєстрацію приватної власності на земельну ділянку №1215а площею 420,68 кв.м. по пр.Леніна, 65 у м.Харкові. Згідно ст..57 ЗК України\~(в редакції 1990 року з наступними змінами) для ведення колективного садівництва кооперативам громадян за рішенням сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів передаються у власність земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 0,12 гектара на одного члена кооперативу. Земельні ділянки для колективного садівництва складаються із земель загального користування, що перебувають у колективній власності кооперативу, та із земель, що перебувають у приватній власності членів кооперативу. До земель загального користування належать земельні ділянки, зайняті охоронними зонами, шляхами, проїздами, спорудами та іншими об'єктами загального користування. На землі загального користування сільською, селищною, міською, районною Радою народних депутатів садівницькому кооперативу видається державний акт на право власності на землю. На ділянки, що передаються у власність кожному членові садівницького кооперативу, сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів за поданням відповідних кооперативів видається державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Громадянам можуть передаватися у власність земельні ділянки для індивідуального садівництва. Розмір цих ділянок не повинен перевищувати 0,12 гектара. Громадянам, які мають у власності земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, дачного будівництва, земельні ділянки для ведення садівництва не надаються. При цьому статтею 23 ЗК УРСР (в ред.1990 року з наступними змінами) встановлено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Дію зазначеної статті зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету №15-92 від 26.12.1992 року згідно з Декретом №15-92 від 26.12.1992 року. Так, Декретом Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Частиною 1 Декрету установлено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних у статті 1 цього Декрету, провадиться один раз, про що обовязково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Частино 3 Декрету передбачено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Крім того, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). На підставі ст.1217 ЦК України\~спадкування в Україні здійснюється за законом та за заповітом. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 1222 Цивільного Кодексу України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з положеннями ст..1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Стаття 1225 ЦК України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Згідно зі статтею 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК України, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але з відповідними клопотаннями позивач до суду не звертався. Судом розяснялось сторонам положення ст.ст. 10,11, 57-60 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Приймаючи до уваги положення наведених вище норм та співвідношуючи їх з встановленими в судовому засіданні фактами, суд вважає, що доказів належності спадкодавцеві на праві власності земельної ділянки №1215а по пр.Леніна, 65 у м.Харкові, позивачем та його представником суду не надано. На підставі викладеного, враховуючи відсутність правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку та приймаючи уваги, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог позивача як таких, що не ґрунтуються на законі.

Outcome: dismissed