Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою 29.09.2016 року, в якій просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №39/в від 23.10.2006 року станом на 25.08.2016 року в розмірі 721\~750,39 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно, належне відповідачеві [PERSON] на праві приватної власності, а саме квартиру загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., розташовану за адресою: вул. [PERSON] ([PERSON]) 72-а/34, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, шляхом її продажу ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» від свого імені будь-якій особі-покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності під час його реалізації в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку», з наданням банку всіх прав продавця; стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору в розмірі 1378 грн. В обґрунтування предявлених вимог вказав, що 23.10.2006 року між ВАТ «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» (далі за текстом ПАТ «ВіЕйБі Банк»), та [PERSON] укладено кредитний договір № 39/в, за умовами якого позичальник отримала кредит в іноземній валюті в розмірі 16\~500 доларів США для проведення розрахунку за договором купівлі-продажу квартири, розташованої по вул. Ярослава Мудрого ([PERSON]) 72-а/34, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область, зі строком дії кредиту до 22.10.2023 року на умовах сплати відсотків за користування кредитом за ставкою 13% річних, в подальшому за погодженням сторін збільшеною до 16,5 % річних. Свої зобовязання за кредитним договором банк виконав належним чином, надавши відповідачу кредит в обумовленому розмірі, натомість відповідач свої зобовязання належним чином не виконує. Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.02.2013 року про стягнення зі [PERSON] заборгованості за кредитним договором в розмірі 156\~839,02 грн. нею не виконується. Станом на 25.08.2016 року заборгованість відповідача становить 721\~750,39 грн., в добровільному порядку нею не погашається. За даних обставин з метою майнових інтересів позивача представник вимушений звернутись до суду з даним позовом з реалізацією свого права на захист шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача в судове засідання не зявився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, предявлені вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не зявилась, в контексті ст.76 ЦПК України вважається повідомленою належним чином. З урахуванням згоди представника позивача суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів в порядку ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи,\~ надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку про необхідність задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.10.2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір №39/в (а.с.4-9), за умовами п.1 якого кредитодавець надав позичальникові кредит в сумі 16\~500 доларів США шляхом видачі всієї суми кредиту готівкою через касу банку (п.2.1.3, а.с.4) з цільовим призначенням проведення розрахунків по договору купівлі-продажу квартири від 23.10.2006 року, за яким [PERSON] придбала у власність нерухоме майно, розташоване за адресою: вул. [PERSON] ([PERSON]) 72-а/34, м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область. Відповідно до п.п.1.3, 1.4, 2.3.2 кредитного договору (а.с.4) кредит надано позичальникові терміном до 22.10.2023 року зі сплатою відсотків за користування ним за ставкою 13 % річних, збільшеною до 16,5% згідно додаткової угоди №2 від 19.11.2008 року (а.с.17-18). Нарахування відсотків здійснюється у валюті кредиту щомісячно за поточний календарний місяць. Правомірність надання банком кредиту [PERSON] в іноземній валюті підтверджується наявною у ВАТ «ВіЕйБі Банк» генеральною ліцензією НБУ на здійснення операцій з валютними цінностями №35 від 03.12.2001 року згідно офіційних відомостей Національного Банку України з інтернет-порталу www.bank.gov.ua (а.с.45-47), які є загальновідомими та в силу ч.2 ст.61 ЦПК України не потребують доказування, що узгоджується з вимогами п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року та правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-190цс15. Сторонами погоджено, що позичальник зобовязується щомісячно до 23 числа кожного календарного місяця здійснювати повернення кредиту на відкритий позичковий рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням згідно графіку, наведеного в додатку №1 до договору (а.с.10), та суми нарахованих відсотків відповідно до п.1.4 договору (п.2.4.1 кредитного договору, а.с.5), з урахуванням графіку, викладеною в новій редакції згідно збільшеної відсоткової ставки (а.с.19-21). Визначаючи обсяг відповідальності позичальника, п.4 договору передбачено, що за несвоєчасне чи часткове повернення кредиту та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а за кожен випадок порушення виконання зобовязань, передбачених п.3.3 договору (крім п.3.3.3), позичальник сплачує банку штраф і розмірі 5 % від суми кредитних коштів. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором № 39/в від 23.10.2006 року, між сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передала банку як іпотекодержателю в іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: двокімнатну квартиру №34, що знаходиться за адресою: вул. [PERSON] ([PERSON]) буд.72-а в м. Кривому Розі Дніпропетровської області загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., яку вона придбала за грошові кошти, отримані в кредит (а.с.11-16). Положення іпотечного договору взаємоузгоджуються з умовами п.1.5 кредитного договору. Відповідно до п.1.5 іпотечного договору, за згодою сторін предмет іпотеки оцінено в 19 416 доларів США (а.с.12). В силу ст.ст.525, 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.\~ Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. В ході судового розгляд встановлено, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» належним чином виконав перед [PERSON] свої зобовязання, надавши кредит в обумовленому розмірі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав та обов'язків сторін, на боржників покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення отриманих кредитних коштів, якому відповідає право кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) вимагати їх повернення. В порушення умов договору, ст.1054 ЦК України [PERSON] зобовязання належним чином не виконує, допускаючи їх грубе порушення, сплативши востаннє в березні 2009 року 162 долари США тіла кредиту, квітні 2010 року 500 доларів США штрафу, лютому 2012 року 149 доларів США відсотків за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.26-28), в результаті чого станом на 25.08.2016 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 27\~823,45 доларів США, що еквівалентно 704\~087,15 грн., яка складається із заборгованості: за тілом кредиту 14 232 доларів США, що еквівалентно 360\~148,31 грн., відсоткам за користування кредитом 13\~591,45 доларів США, що еквівалентно 343 938,84 грн., а також банком нараховано штраф за несвоєчасне погашення кредиту 17\~663,24 грн. Відповідно до постанови Правління НБУ від 19.03.2015 року №188 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 20.03.2015 року прийнято рішення №63 «Про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]». Згідно ч.3 ст.47 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, що ліквідується, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку. В силу положень п.4 ч.1 ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження, зокрема, вживає заходів до повернення заборгованості позичальників перед банком. З урахуванням правомірності звернення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в інтересах позивача та обґрунтованості наданого позивачем розрахунку заборгованості, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту згідно ст.ст.15, 16 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 546 ЦК України визначені види забезпечення виконання зобов'язання, серед яких, зокрема, застава. До окремого виду застави закон відносить іпотеку як заставу нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК України). Згідно роз'яснень, викладених у п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві, що також встановлюється ст.20 ЦК України, ст.ст.3,4 ЦПК України і взаємоузгоджується з визначеним ст.10 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного процесу. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі ст.599 ЦК України. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦК України, суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту, на чому також ґрунтуються правові висновки Верховного суду України в постанові від 03.02.2016 року у справі № 6-1080цс15. За даних обставин суд приходить до висновку, що наявність заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.02.2013 року про стягнення зі [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 156839,02 грн. станом на 30.11.2012 року, яке є невиконаним, а кредитні зобовязання діючими, не позбавляють банк права звернутися до суду за захистом шляхом використання інших способів судового захисту, у том у числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, який є особливим (додатковим) забезпечувальним зобовязанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобовязання та запобігання негативним наслідкам порушення боржником своїх зобовязань або зменшення їх. Положеннями п.7.1 іпотечного договору (а.с.14), які кореспондуються з ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку», передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобовязання повністю або частково. При цьому, іпотекодавець в будь-який час до реалізації предмета іпотеки має право припинити звернення на нього стягнення виконанням зобовязання в повному обсязі. Згідно ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду. Аналізуючи перелічені вище докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність неналежного виконання відповідачем [PERSON] кредитно-договірних зобовязань, обґрунтованість заявленого розміру заборгованості за кредитним договором № 39/в від 23.10.2006 року станом на 25.08.2016 року в розмірі 721\~750,39 грн., яка до теперішнього часу в добровільному порядку не погашена, у звязку з чим позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки двокімнатну квартиру №34, що знаходиться за адресою: вул. [PERSON] ([PERSON]) буд.72-а в м. Кривому Розі Дніпропетровської області загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., яка на праві приватної власності належить [PERSON], в рахунок погашення вказаної кредитної заборгованості підлягають задоволенню. Визначаючи спосіб реалізації предмета іпотеки, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто нормами чинного законодавства сторонам договору надано право самим обирати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору, зокрема заставодержатель має право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Аналогічної думки притримується і Верховний Суд України у своїй постанові від 06.03.2013 року у справі № 6-10цс13. До способів реалізації предмета іпотеки за рішенням суду віднесено, зокрема, шляхом застосування процедури продажу предмету іпотеки будь-якій особі-покупцеві (ст.39 Закону України «Про іпотеку»), застосування якого погоджено сторонами в п.7.4 іпотечного договору (а.с.14-15). За змістом ст.38 Закону України «Про іпотеку», якщо рішення суду передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві, то дії щодо продажу предмета іпотеки та укладення договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені. Враховуючи те, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не суперечить вимогам чинного законодавства України та умовам договору, суд приходить до висновку про можливість його застосування із визначенням способу реалізації предмету іпотеки квартири №34, що знаходиться за адресою: вул. [PERSON] ([PERSON]) буд.72-а в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, шляхом укладенням ПАТ «ВіЕйБі Банк» договору купівлі-продажу від свого імені з іншою особою-покупцем з наданням позивачеві всіх прав покупця, у тому числі, але не виключно, прав на: отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстрацію правочину купівлі-продажу \~предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведення дій щодо оформлення та отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення \~ПАТ «ВіЕйБі Банк» всіх передбачених нормативно-правовими \~актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Початкову ціну предмету іпотеки встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. За змістом ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Визначаючи порядок виконання рішення, суд виходить з того, що 07.06.2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п.1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно зі ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Тобто, за одночасної наявності перелічених вище умов застосовується мораторій на примусове стягнення нерухомого житлового майна, що є предметом іпотеки. Оскільки судом встановлено, що спірну квартиру відповідач [PERSON] використовує як місце постійного проживання, про що в розумінні Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свідчить реєстрація її місця проживання за вищевказаною адресою (а.с.35), наявність в її приватній власності іншого нерухомого майна судом не встановлено, а загальна площа квартири становить 42,3 кв.м., тобто не перевищує встановлених законом 140 кв.м., а відтак існують законні підстави для відстрочення виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Враховуючи те, що вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобовязань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 11.11.2015 року у справі № 6-9цс15, від 20.01.2016 року у справі № 6-482цс15. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з огляду на ухвалення судом рішення на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 1378 грн. в рахунок відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору (а.с.32) в межах заявлених позивачем вимог.

Outcome: approved