Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , 16.08.2021 року звернувся в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи тим, що 30 листопада 1993року між ним та відповідачем, був укладений шлюб, який зареєстрований у виконавчому комітеті Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, про що зроблено актовий запис № 52. У шлюбі народилось двоє дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . В обгрунтування позовних вимог зазначив, що за час сумісного проживання з відповідачем склались протилежні погляди щодо подальшого спільного життя, тому між сторонами виникали сварки та скандали, що унеможливило подальше спільне проживання як сімейної пари. З 2012 року сторони не підтримують сімейних відносин. За наведених обставин просить шлюб розірвати. Представник позивача подав заяву до суду у якій просив розгляд справи здійснювати без його участі та без участі позивача. Відповідач подала заяву до суду у якій просила розгляд справи здійснювати без її участі, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Заслухавши думку відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] повторно виданого 04 серпня 2021 року (а.с.8) між сторонами 30 листопада 1993 року зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Делятинської селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, про що складено відповідний актовий запис №52. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони підтвердили, що стосунки, які існують між сторонами виключають можливість збереження сім`ї, сторони миритись не бажають, шлюб їх існує формально, а тому зберігати його не доцільно. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved