Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

Представник Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до Державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича, Аркушенко Світлани Володимирівни про скасування рішення державного реєстратора та зобов`язання знести за сласний рахунок об`єкт самочинного будівництва. Вимоги позову обґрунтовано тим, що з депутатського звернення депутата Одеської міської ради від 08.11.2017 року № ЛВ-1-28 Одеській міській раді стало відомо про те, що державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 23.08.2017 року № 36767537 проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 16,2 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1335158751101, номер запису про право власності: 22024494. Як зазначив представник позивача, наведене рішення державного реєстратора порушує права територіальної громади м. Одеси, представництво інтересів якої відповідно до Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснює Одеська міська рада. Про прийняття спірного рішення міська рада дізналася лише із згаданого звернення депутата міської ради, яке отримано 08.11.2017 року та в якому викладена інформація про державну реєстрацію речових прав на окремі споруди, розміщені в рамках території, щодо якої виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення про проведення благоустрою та затвердження комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для зайняття підприємницькою діяльністю. Лише після отримання додаткової інформації про документи, що стали підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23.08.2017 року № 36767537, зокрема, листа департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 27.11.2017 року № 3870-11.1-29, Одеська міська рада дізналась про порушення згаданим рішенням державного реєстратора прав територіальної громади м. Одеси та про наявність підстав для оскарження відповідного рішення. Одеська міська рада вважає, що рішення державного реєстратора від 23.08.2017 року № 36767537 є незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав. Виходячи із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.11.2017 року № 103763563, рішення державного реєстратора, згідно з яким до Державного реєстру речових прав внесено запис про державну реєстрацію права власності на вищезазначене нежитлове приміщення, прийнято на підставі наступних документів: - виписки з рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.06.1989 року № 505, - технічного паспорту, виданого ФОП [PERSON] від 18.07.2017 року № б/н. Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.06.1989 року за № 505, яке зазначено підставою для прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора, взагалі не існує, що підтверджується листом департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 27.11.2017 року №3870-11.1-29. Крім того, з наведеного листа вбачається, що в електронній базі управління земельних ресурсів Одеської міської ради з 1999 по 2010 роки рішення Одеської міської ради щодо надання земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не знайдено. Наведене свідчить, що питання відведення згаданій особі земельної ділянки під спірним нежитловим приміщенням ніколи не вирішувалось у встановленому законодавством порядку, що взагалі унеможливлює розміщення нею будь-якого об`єкта нерухомого майна на землях комунальної власності. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, який набрав чинності 01.01.2016 року та діяв на момент вчинення спірної державної реєстрації речового права. Відповідно до п. 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. Згідно із п. 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Однак, в зазначеному Порядку взагалі не передбачено можливості здійснювати державну реєстрацію речових прав на нежитлові приміщення, які не є складовою певної будівлі чи споруди, що фактично безпідставно відбулось під час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора та свідчить про порушення ним встановленої процедури проведення державної реєстрації речових прав. Згідно із абз. 2 ч. з ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані. З наведеної норми Закону випливає, що право власності на нежитлове приміщення дійсно може бути зареєстровано за відсутності державної реєстрації будинку, будівлі або споруди, в яких розташоване відповідне приміщення, проте, наведене правило стосується лише нежитлових приміщень, які є складовою частиною будинку, будівлі або споруди. Крім того, Національним стандартом № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1442, визначено, що приміщення - частина внутрішнього об`єму будівлі, обмежена будівельними елементами, з можливістю входу і виходу. Даний Національний стандарт поділяє такі приміщення на: - вбудовані приміщення - приміщення, що є частиною внутрішнього об`єму будівлі; - прибудовані приміщення - приміщення, що прибудовані до основної будівлі та мають з нею хоча б одну спільну стіну; - вбудовано-прибудовані приміщення - приміщення, частина внутрішнього об`єму яких є частиною внутрішнього об`єму основної будівлі, а інша частина - прибудованою. Державні будівельні норми ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» також визначають нежитлове приміщення як приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Однак, у даному випадку оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято щодо окремо розташованого безпосередньо на земельній ділянці комунальної власності об`єкта, який не є складовою певної будівлі або споруди, що державний реєстратор мав би встановити за даними поданого для державної реєстрації технічного паспорту відповідного об`єкта. Вищевикладені обставини виключають підстави для державної реєстрації речових прав на спірний об`єкт як на нежитлові приміщення, що також виступає самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора. Натомість, в порушення діючих норм законодавства державним реєстратором від імені держави підтверджено виникнення у [PERSON] права власності на нежитлове приміщення загальною площею 16,2 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке не є складовою будинку, а фактично є новозбудованим об`єктом на землях комунальної власності. Як зазначив представник позивача, ані виписка з неіснуючого рішення виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих від 25.06.1989 року № 505, ані технічний паспорт від 18.07.2017 року (документ, що лише свідчить про технічні характеристики відповідного об`єкта нерухомого майна), не є документами, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав [PERSON] на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1335158751101, номер запису про право власності: 22024494, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Більш того, зазначене майно розташоване на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у зв`язку з чим офіційне підтвердження державним реєстратором права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на землях комунальної власності, які не відводились у встановленому порядку для розміщення такого об`єкта, прямо порушує права територіальної громади м. Одеси. Одеська міська рада не приймала рішень щодо передачі будь-яким особам у власність або користування земельної ділянки, на якій розташоване нежитлове приміщення. А відтак, наявність державної реєстрації є перешкодою у здійсненні Одеською міською радою власних повноважень щодо володіння, користування і розпорядження землями комунальної власності, де розміщено вказане майно. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Вищевикладене свідчить про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича від 23.08.2017 року № 36767537 як такого, що прийняте з порушенням встановленої процедури, за відсутності належних підстав для офіційного визнання державою відповідного речового права та на підставі документів, яких взагалі не існує. Окрім того, Одеська міська рада також у даному позові звернулась з вимогою про знесення зазначеного об`єкта як самочинно збудованого, обґрунтовуючи це наступним. Як зазначалось вище, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація права власності на вищезазначене нежитлове приміщення, проведена на підставі не існуючого рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.06.1989 року У° 505, та технічного паспорту, виданого ФОП [PERSON] від 18.07.2017 року № б/н. Відомості про документи, які свідчать про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта в Державному реєстрі відсутні, а відтак об`єкт нерухомості є самочинно збудованим. Вищенаведені факти свідчать про відсутність у [PERSON] документів, які б надавали їй право виконувати будівельні роботи, що пов`язані з будівництвом нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 3 ст. 375 Цивільного кодексу України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. 02.01.2018 року департамент комунальної власності Одеської міської ради (лист від 29.12.2017 року № 01-18/2207-09-02) повідомив про те, що рішення щодо передачі у власність або користування земельної ділянки за вказаною адресою Одеською міською радою не приймались, відтак будівництво оформлення права приватної власності на користь фізичних осіб відбувалось з порушенням прав територіальної громади м. Одеси. Таким чином, [PERSON] використовує земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] самовільно, за відсутності документів, які підтверджують її речові права на неї, а відтак земельна ділянка не відводилась відповідачу для будівництва нежитлового приміщення. Згідно із ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Враховуючи зазначене, представник позивача просив зазначений позов задовольнити з мотивів, що викладені в позові, а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору, котрі загалом склали 4405,00 грн. Ухвалою суду від 28 березня 2018 року суддею прийнято до свого розгляду зазначену цивільну справу в порядку загального позовного провадження, надано відповідачам строк для подання відзиву на позов. (а.с. 37). Ухвалою суду від 01 квітня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд по суті позову. (а.с. 132, 133). Представник позивача в судове засідання з`явився, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з обґрунтувань що викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповідач державний реєстратор Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскров Олег Вікторович в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причин няевки суду не сповістив. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача Іскрова О. В. З`ясував обставини справи, вислухав представника позивача, відповідача та його представника, дослідив та проаналізував матеріали справи, встановив факти та відповідні до них правовідносини, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що з депутатського звернення депутата Одеської міської ради від 08.11.2017 року № ЛВ-1-28 Одеській міській раді стало відомо про те, що державним реєстратором Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскровим Олегом Вікторовичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 23.08.2017 року № 36767537 проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення загальною площею 16,2 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1335158751101, номер запису про право власності: 22024494. (а.с. 28). Виходячи із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.11.2017 року № 103763563, рішення державного реєстратора, згідно з яким до Державного реєстру речових прав внесено запис про державну реєстрацію права власності на вищезазначене нежитлове приміщення, прийнято на підставі наступних документів: - виписки з рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.06.1989 року № 505, - технічного паспорту, виданого ФОП [PERSON] від 18.07.2017 року № б/н. (а.с. 25-27). Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.06.1989 року за № 505, яке зазначено підставою для прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора, не існує, що підтверджується листом департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 27.11.2017 року №3870-11.1-29. (а.с. 29). Крім того, з наведеного листа вбачається, що в електронній базі управління земельних ресурсів Одеської міської ради з 1999 по 2010 роки рішення Одеської міської ради щодо надання земельної ділянки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не знайдено. Наведене свідчить, що питання відведення згаданій особі земельної ділянки під спірним нежитловим приміщенням ніколи не вирішувалось у встановленому законодавством порядку, що взагалі унеможливлює розміщення нею будь-якого об`єкта нерухомого майна на землях комунальної власності. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, який набрав чинності 01.01.2016 року та діяв на момент вчинення спірної державної реєстрації речового права. Відповідно до п. 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. Згідно із п. 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Однак, в зазначеному Порядку взагалі не передбачено можливості здійснювати державну реєстрацію речових прав на нежитлові приміщення, які не є складовою певної будівлі чи споруди, що фактично безпідставно відбулось під час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора та свідчить про порушення ним встановленої процедури проведення державної реєстрації речових прав. Згідно із абз. 2 ч. з ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду, а також їх окремі частини, в яких вони розташовані. З наведеної норми Закону випливає, що право власності на нежитлове приміщення дійсно може бути зареєстровано за відсутності державної реєстрації будинку, будівлі або споруди, в яких розташоване відповідне приміщення, проте, наведене правило стосується лише нежитлових приміщень, які є складовою частиною будинку, будівлі або споруди. Крім того, Національним стандартом № 2 «Оцінка нерухомого майна», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 року № 1442, визначено, що приміщення - частина внутрішнього об`єму будівлі, обмежена будівельними елементами, з можливістю входу і виходу. Даний Національний стандарт поділяє такі приміщення на: - вбудовані приміщення - приміщення, що є частиною внутрішнього об`єму будівлі; - прибудовані приміщення - приміщення, що прибудовані до основної будівлі та мають з нею хоча б одну спільну стіну; - вбудовано-прибудовані приміщення - приміщення, частина внутрішнього об`єму яких є частиною внутрішнього об`єму основної будівлі, а інша частина - прибудованою. Державні будівельні норми ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» також визначають нежитлове приміщення як приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду та є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Однак, у даному випадку оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято щодо окремо розташованого безпосередньо на земельній ділянці комунальної власності об`єкта, який не є складовою певної будівлі або споруди, що державний реєстратор мав би встановити за даними поданого для державної реєстрації технічного паспорту відповідного об`єкта. Вищевикладені обставини виключають підстави для державної реєстрації речових прав на спірний об`єкт як на нежитлові приміщення, що також виступає самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення державного реєстратора. Натомість, в порушення діючих норм законодавства державним реєстратором від імені держави підтверджено виникнення у [PERSON] права власності на нежитлове приміщення загальною площею 16,2 кв.м, розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке не є складовою будинку, а фактично є новозбудованим об`єктом на землях комунальної власності. Як зазначив представник позивача, ані виписка з неіснуючого рішення виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих від 25.06.1989 року № 505, ані технічний паспорт від 18.07.2017 року (документ, що лише свідчить про технічні характеристики відповідного об`єкта нерухомого майна), не є документами, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав [PERSON] на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1335158751101, номер запису про право власності: 22024494, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Більш того, зазначене майно розташоване на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у зв`язку з чим офіційне підтвердження державним реєстратором права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на землях комунальної власності, які не відводились у встановленому порядку для розміщення такого об`єкта, прямо порушує права територіальної громади м. Одеси. Одеська міська рада не приймала рішень щодо передачі будь-яким особам у власність або користування земельної ділянки, на якій розташоване нежитлове приміщення. А відтак, наявність державної реєстрації є перешкодою у здійсненні Одеською міською радою власних повноважень щодо володіння, користування і розпорядження землями комунальної власності, де розміщено вказане майно. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Вищевикладене свідчить про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича від 23.08.2017 року № 36767537 як такого, що прийняте з порушенням встановленої процедури, за відсутності належних підстав для офіційного визнання державою відповідного речового права та на підставі документів, яких взагалі не існує. Окрім того, Одеська міська рада також у даному позові звернулась з вимогою про знесення зазначеного об`єкта як самочинно збудованого, обґрунтовуючи це наступним. Як зазначалось вище, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державна реєстрація права власності на вищезазначене нежитлове приміщення, проведена на підставі не існуючого рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.06.1989 року У° 505, та технічного паспорту, виданого ФОП [PERSON] від 18.07.2017 року № б/н. Відомості про документи, які свідчать про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта в Державному реєстрі відсутні, а відтак об`єкт нерухомості є самочинно збудованим. Вищенаведені факти свідчать про відсутність у [PERSON] документів, які б надавали їй право виконувати будівельні роботи, що пов`язані з будівництвом нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 3 ст. 375 Цивільного кодексу України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. 02.01.2018 року департамент комунальної власності Одеської міської ради (лист від 29.12.2017 року № 01-18/2207-09-02) повідомив про те, що рішення щодо передачі у власність або користування земельної ділянки за вказаною адресою Одеською міською радою не приймались, відтак будівництво оформлення права приватної власності на користь фізичних осіб відбувалось з порушенням прав територіальної громади м. Одеси. Таким чином, [PERSON] використовує земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , самовільно, за відсутності документів, які підтверджують її речові права на неї, а відтак земельна ділянка не відводилась відповідачу для будівництва нежитлового приміщення. Згідно із ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із положеннями ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Згідно із ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Як зазначено вище, порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, який набрав чинності 01.01.2016 року та діяв на момент вчинення спірної державної реєстрації речового права. Так, у п. 41 Порядку встановлений перелік документів, необхідних для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна, а саме: документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вище перелічених документів окрім технічного паспорта для державної реєстрації заявником не подавалось. Пунктом 42 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Виходячи із даних згаданої інформаційної довідки, державному реєстратору не надавався документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, тоді як право власності на земельну ділянку, на якій фактично розміщений спірний об`єкт, не зареєстровано у Державному реєстрі прав. Крім того, цей порядок стосується державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., тоді як державним реєстратором спірне рішення прийняте стосовно нежитлових приміщень. Згідно із п. 43 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Однак, документів, які б посвідчували речове право на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт, належним чином засвідчених відповідних рішень ради про передачу земельної ділянки у користування або власність [PERSON] , а також виписки з погосподарської книги для державної реєстрації також надано не було, тоді як згадане в інформаційній довідці рішення виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих взагалі не існує, що може вказувати на підробку відповідного рішення. При цьому, наведений порядок також стосується лише житлових, садових, дачних будинків, прибудов до них, а не окремих від них індивідуально визначених нежитлових приміщень. Окрім цього, слід зазначити, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводиться на підставі документів, передбачених ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та згаданим Порядком. Проте, ані виписка з неіснуючого рішення виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих від 25.06.1989 року № 505, ані технічний паспорт від 18.07.2017 року (документ, що лише свідчить про технічні характеристики відповідного об`єкта нерухомого майна), не є документами, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав [PERSON] на нежитлове приміщення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1335158751101, номер запису про право власності: 22024494, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Більш того, зазначене майно розташоване на землях комунальної власності територіальної громади м. Одеси, у зв`язку з чим офіційне підтвердження державним реєстратором права власності на об`єкт нерухомого майна, що розташований на землях комунальної власності, які не відводились у встановленому порядку для розміщення такого об`єкта, прямо порушує права територіальної громади м. Одеси. Власник земельної ділянки, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Одеська міська рада не приймала рішень щодо передачі будь-яким особам у власність або користування земельної ділянки, на якій розташоване нежитлове приміщення. А відтак, наявність державної реєстрації є перешкодою у здійсненні Одеською міською радою власних повноважень щодо володіння, користування і розпорядження землями комунальної власності, де розміщено вказане майно. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно із ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються у судового порядка. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Вищевикладене свідчить про наявність правових підстав для скасування рішення державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова Олега Вікторовича від 23.08.2017 року № 36767537 як такого, що прийняте з порушенням встановленої процедури, за відсутності належних підстав для офіційного визнання державою відповідного речового права та на підставі документів, яких взагалі не існує. Відомості про документи, які свідчать про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта в Державному реєстрі відсутні, а відтак об`єкт нерухомості є самочинно збудованим. Вищенаведені факти свідчать про відсутність у [PERSON] документів, які б надавали їй право виконувати будівельні роботи, що пов`язані з будівництвом нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, аналіз норм Закону та зазначених фактів і обставин свідчить про те, що [PERSON] використовує земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , самовільно, за відсутності документів, які підтверджують її речові права на неї, а відтак земельна ділянка не відводилась відповідачу для будівництва нежитлового приміщення. Згідно із ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Доказом відсутності у [PERSON] . правовстановлювальних документів на земельну ділянку та дозвільних документів, які надають право на проведення будівельних робіт, введення об`єкта в експлуатацію за адресою: [ADDRESS], також є матеріали реєстраційної справи № 1335137351101, яка створена у процесі проведення реєстраційних дій. Таким чином, суд вважає позовні вимоги Одеської міської ради такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до норм ст. 141 ЦПК України. з відповідачів на корить позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 8810,00 грн., котрий був сплачений позивачем, що підтверджується платіжними дорученнями. (а.с. 1-4).

Outcome: approved