Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

Представник позивача за довіреністю Гребенюк О.С. у травні 2020 року звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що [PERSON] із метою отримання банківських послуг звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 22.09.2011. Позивач вважає, що [PERSON] підтвердив, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складають між сторонами договір про надання банківських послуг. Позивач вважає, що указаною заявою підтверджується, що відповідач був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПРИВАТБАНК». За розрахунком позивача станом на 16.03.2020 відповідач має заборгованість - 14557,04 грн., яка складається з наступного: 8141,09 грн. - заборгованість за тілом кредита; 2604,71 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 2641,86 грн. - пеня; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 669,38 грн. - штраф (процентна складова). Ураховуючи, що відповідач, не виконуючи належним чином зобов`язання за договором, порушує його умови, представник позивача просить суд стягнути із відповідача на його користь 14557,04 грн. заборгованості за договором та судовий збір в сумі 2102,00 грн. Ухвалою суду від 07.05.2020 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, вказує, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.55). Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив, пояснив, що коли навчався в училищі та був неповнолітнім отримав у вересні 2011 року картку для зарахування стипендії, кредитною карткою до повноліття не користувався. У 2013 році отримував кредитну картку, кредитний ліміт був установлений на рівні 1500 грн. і не збільшувався. Отриманою у 2013 році кредитною карткою користувався незначний час і використані кошти повернув у повному обсязі. У квітні 2017 року [PERSON] розпочав військову службу і отримав картку для отримання грошового забезпечення і використовував до листопада 2017 року кошти кредитного ліміту з картки [NUMBER] , оплачував товари у смт.Десна та м. Одеса за місцем несення військової служби, одного разу зняв 1500 грн. кошти кредитного ліміту для оплати комунальних послуг, а коли через декілька днів було виплачено грошове забезпечення повернув ці 1500 грн. З листопада 2017 року перебував в зоні проведення антитерористичної операції і не міг фізично користуватись кредитною карткою. Наприкінці 2019 року указана кредитна карта була втрачена і [PERSON] звертався на службу 3700 для її блокування, працівники банку після з`ясування всіх даних повідомили, що картка буде заблокована. [PERSON] вказав, що не користувався послугою «Миттєва розстрочка» і не отримував за цією послугою кредитних коштів. Оскільки від імені банку телефонують різні особи матері [PERSON] з вимогами погасити кредит, які супроводжуються погрозами, мати поповнила у 2020 році картку [NUMBER] , яка відкрита на ім`я відповідача, коштами на суму 7000 грн. Це було зроблено не у зв`язку з визнанням боргу і кредитних зобов`язань, а з метою припинення таких дзвінків. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із таких мотивів. Судом установлено, що 22.09.2011 [PERSON] підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 17). У вказаній Заяві зазначено, що разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, вони складають договір про надання банківських послуг, примірник якого він отримав шляхом самостійного роздрукування. Станом на день підписання 22.09.2011 року [PERSON] . Анкети-заяви останньому було 16 років. Указана Анкета-заява не містить номера та тип картки, яку отримав відповідач у 2011 році. Жодних доказів того, що [PERSON] була видана при підписанні Анкети-заяви саме кредитна картка позивач не надав. При цьому за відсутності згоди батьків відповідача видача останньому у 16 років кредитної картки суперечило б приписам статті 32 ЦК України. З довідки позивача судом установлено, що відповідач отримав кредитні картки: номер [NUMBER] з датою відкриття 04.03.2013 і з терміном дії до 08/15 року, номер [NUMBER] з датою відкриття 05.03.2013 і з терміном дії до 10/16 року, номер [NUMBER] з датою відкриття 05.03.2013 і з терміном дії до 03/17 року, номер [NUMBER] з датою відкриття 24.04.2017 і з терміном дії до 09/20 року, номер [NUMBER] з датою відкриття 29.11.2017 і з терміном дії до 11/21 року (а.с.16). За розрахунком позивача станом на 16.03.2020 відповідач має заборгованість - 14557,04 грн., яка складається з наступного: 8141,09 грн. - заборгованість за тілом кредита; 2604,71 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України; 2641,86 грн. - пеня; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 669,38 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.6-11). У позовній заяві позивач не зазначив, який кредитний ліміт було установлено стосовно кожної з кредитних карт, які обліковуються за [PERSON] . Відповідно до довідки позивача за картковим рахунком № [NUMBER] з датою відкриття 04.03.2013 був установлений кредитний ліміт 1500 грн., який одразу 04.03.2013 був зменшений до 300 грн., а з 09.11.2017 року знову збільшений до 1500 грн. (а.с.15, 104). При цьому позивач просить суд стягнути 8141,09 грн. заборгованості за тілом кредита, тобто суму, яка перевищує розмір кредитного ліміту (1500 грн.) визначеного для [PERSON] відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.15). Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з [PERSON] заборгованості, яка розрахована позивачем, суд виходить з такого. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Саме на позивача покладено обов`язок довести суду факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення позичальником зобов`язання, а на відповідача - обов`язок спростувати розмір існуючої заборгованості. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Надаючи оцінку поданим сторонами доказам, суди повинні оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів у їх співвідношенні. При цьому суд має з`ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами, так і за їх змістом. Обґрунтовуючи наявність між сторонами кредитних правовідносин, АТ КБ «ПриватБанк» посилалося на наявність анкети-заяви відповідача від 22 вересня 2011 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, виписок за картковими рахунками, виданих на ім`я [PERSON] та наданого розрахунку заборгованості за кредитним договором від 22 вересня 2011 року станом на 16 березня 2020 року. Дослідивши зазначені документи як окремо, так і у сукупності, суд установив, що вони не підтверджують факт існування у [PERSON] кредитної заборгованості. В анкеті-заяві від 22 вересня 2011 року не зазначено кредитний ліміт за платіжною карткою, проценти за користування кредитними коштами, термін дії кредитного договору, строк повернення кредитних коштів та взагалі в Анкеті відсутні відомості про видачу [PERSON] кредитних карток. Крім того, у цій Анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, обов`язків відповідача зі сплати відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України. За змістом анкети-заяви від 22 вересня 2011 року вона разом з пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між сторонами договір про надання банківських послуг, а саме кредитний договір. Матеріали справи не містять пам`ятки клієнта про умови кредитування, а витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» та Тарифів обслуговування кредитних карток «Універсальна» наданий позивачем без підпису відповідача. Позивачу судом пропонувалось подати на виконання обов`язків, передбачених статтями 12, 81 ЦПК України всі підписані відповідачем договори, заяви (інші) документи за змістом яких сторонами було погоджено Умови кредитування (а.с.79). Проте, позивач до суду крім Анкети-заяви від 22.09.2011, не подав до суду інших заяв, довідок з підписом [PERSON] , які б містили обов`язок відповідача сплачувати відсотки, неустойку. Представник позивача Меркулова В.В надала пояснення про те, що мав місце перевипуск карт, що на її думку, яка викладена у письмових поясненнях від 08.07.2020, не передбачає при отриманні наступних карт підписання додаткових документів (а.с.81). Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Ураховуючи викладене вище, роздруківка примірника Умов та правил надання банківських послуг з вебсайту позивача, які містяться в матеріалах справи, не є належним доказом того, що [PERSON] ознайомився саме з ними. Розрахунок заборгованості за договором від 22 вересня 2011 року, наданий банком, охоплює період з 04 березня 2013 року до 16 березня 2020 року та не містить відомостей щодо взаєморозрахунків між сторонами на момент підписання анкети-заяви 22.09.2011 і до 04.03.2013 року. З виписки про рух коштів та види транзакцій за кредитною карткою [PERSON] за період з 04.03.2013 по 12.05.2020, наданої позивачем до суду установлено, що відповідач користувався кредитними коштами у період з 04.03.2013 року по 15.11.2017 року шляхом зняття готівки, оплати товарів, послуг зв`язку тощо на загальну суму 3176,29 грн. (а.с.100-103). Крім того, починаючи з 13.12.2017 по 29.09.2018 позивач з картки відповідача списував кредитні кошти у межах послуги «Миттєва розстрочка» на суму 5198,8 грн. (10 платежів по 519,88 грн.) та на суму 1140,40 грн. (10 платежів по 114,04 грн.). Отже, всього за кредитними картками на ім`я відповідача сукупно витрачено кредитних коштів шляхом зняття готівки, оплати товарів, послуг зв`язку та у межах послуги «Миттєва розстрочка» на суму 9515,49 грн. (3176,29 грн. + 5198,8 грн. + 1140,40 грн.). Разом з тим, відповідно до виписки про рух коштів та види транзакцій за кредитними картками, що обліковуються за відповідачем, у рахунок повернення використаних кредитних коштів на кредитні картки [PERSON] надійшло 13780,80 грн., що перевищує суму використаних коштів - 9515,49 грн. Поданий позивачем до суду розрахунок боргу за тілом кредиту в сумі 8141,09 грн. жодним чином не обґрунтовано, не враховує суму витрачених відповідачем коштів та сплачених в рахунок їх повернення 13780,80 грн. Крім того, позивачем не мотивовано підстави стягнення з відповідача боргу за тілом кредиту 8141,09 грн., який перевищує суму кредитного ліміту, визначеного [PERSON] на рівні 1500 грн., що останній підтвердив в судовому засіданні, посилаючись на те, що більше 1500 грн. кредитні кошти йому не були доступні. Отже позивачем не доведено вимог про стягнення з відповідача 8141,09 грн. боргу за тілом кредиту. Також відсутні для стягнення з відповідача неустойки у виді штрафів, за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, які нараховані позивачем на підставі Тарифів, Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку не узгоджених з відповідачем. Оскільки підстави для задоволення позову відсутні, сплачена позивачем сума судового збору не може бути стягнута з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed