Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Представник позивача звернувсь до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. Мотивував тим, що 26.03.2014 року між ТДВ «Експрес Страхування» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 202.14.2221946, згідно якого було застраховано автомобіль [NUMBER], страхова сума 97000грн. 20.11.2014 року на вул. Івана Павла ІІ- вул. Миколайчука в м. Івано-Франківськ сталась ДТП: водій автомобіля [NUMBER] допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], що належить [PERSON], в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Водій автомобіля [NUMBER] залишив місце ДТП. Відповідно до звіту від 03.12.2014 року № 64/14, складеного ПП [PERSON], вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER] становить 135939грн., ринкова вартість автомобіля становить 135939грн. Відповідно до зобовязуючої пропозиції інтернет аукціону AUTOonline, вартість залишків автомобіля [NUMBER] становить 31400грн. Відповідно до умов договору страхування ТДВ «Експрес Страхування» було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі: 97000грн. (страхова сума) 31400грн. (ринкова вартість пошкодженого ТЗ) 9700грн. (франшиза) = 55900грн., що підтверджується страховим актом та платіжним дорученням від 16.01.2015 року № 18542. Згідно витягу з кримінального провадження № 12014090010003319 20.10.2014 року близько 01.50 водій автомобіля «Хонда», д.з. АТ 9303 АТ рухаючись по вул. Івана Павла ІІ не надав перевагу в русі автомобілю «ЗАЗ ВІДА» д.з. АТ 3007 ВМ, який рухався по головній дорозі вул. Івасюка. В результаті чого відбулось зіткнення. У відповідь на запит слідчого від 25.12.2014 року, ВДАІ листом від 25.12.2014 року повідомило, що на гр. [PERSON] були складені адміністративні протоколи ст. 124 від 05.04.2014р., ст. 122 ч. 1 від 17.06.2014 року, ст. 130 ч.1 від 05.04.2014 року, що підтверджується також і матеріалами проваджень №344/5063/14-п, №344/5043/14-п, які перебувають в архіві Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області. Також з матеріалів кримінального провадження № 12014090010003319 вбачається, що постановою слідчого СВ Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 30.08.2016 року кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Дана постанова органами прокуратури чи судом не скасована. Представник позивача вважає, що коли шкода потерпілому завдана, але волій ТЗ, яким завдано шкоду, залишив місце ДТП та його особа не встановлена, то в такому випадку має місце спеціальний делікт, який передбачає особливості субєктного складу відповідальних осіб обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосередньо заподіювача водія ТЗ, а на володільця джерела підвищеної небезпеки. Володільцем транспортного засобу Honda Accord, д/н [NUMBER] на час вчинення ДТП фактично був [PERSON] 10.05.2017 року. ТДВ «Експрес Страхування» звернулось до відповідача із претензією про відшкодування шкоди в позасудовому порядку, однак дана шкода позивачу не відшкодована, в звязку з чим просив суд стягнути з [PERSON] на користь ТДВ «Експрес Страхування» 55900грн. матеріальної шкоди та судовий збір. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених в заяві, просив такі задовольнити, не заперечив проти прийняття заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що у справі наявні достатні матеріали про права і взаємовідносини сторін, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Матеріалами справи встановлено, що 26.03.2014 року між ТДВ «Експрес Страхування» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 202.14.2221946, відповідно до якого було застраховано легковий автомобіль [NUMBER], страхова сума 97000грн.(а.с.9,10-12,13). 20.10.2014 року до ТДВ «Експрес Страхування» надійшла заява про подію від [PERSON] (а.с.14). [PERSON] також була подана заява про виплату страхового відшкодування (а.с.16). Згідно з копією довідки, виданої ВДАІ з обслуговування м. Івано-Франківська, 20.10.2014 року о 02год. 00хв. по вул. Івасюка - Івана Павла ІІ внаслідок ДТП автомобіль [NUMBER] отримав механічні пошкодження (а.с.15). Як вбачається зі Звіту № 64/14 про оцінку вартості матеріального збитку від 05.12.2014 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER] становить 135939грн., ринкова вартість автомобіля становить 135939грн. (а.с.18-22,23,24,25). Відповідно до зобовязуючої пропозиції інтернет аукціону AUTOonline, вартість залишків автомобіля [NUMBER] становить 31400грн. (а.с.44). Розрахунок шкоди також проведено згідно ремонтної калькуляції № 64/14 від 03.12.2014 року, складеної експертом-автотоварознавцем (а.с.31-34,35,36-42). Згідно платіжного доручення № 18542 від 16.01.2015 року, [PERSON] виплачено страхове відшкодування в розмірі 55900 грн., що також підтверджується і страховим актом №3-14.2531-1 (а.с.45,46). Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч. 1 ст. 1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до приписів ст.ст. 1187, 1188 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, а особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Крім того, у п.п. 4, 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об'єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об'єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). Як вбачається з копії витягу з кримінального провадження № 12014090010003319, внесеного до ЄРДР 20.10.2014 року за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України 20.10.2014 року близько 01.50 водій автомобіля «Хонда Сівік», д.з. АТ 9303 АТ рухаючись по вул. Івана Павла ІІ не надав перевагу в русі автомобілю «ЗАЗ ВІДА» д.з. АТ 3007 ВМ, який рухався по головній дорозі вул. Івасюка, в результаті чого відбулось зіткнення (а.с.47). Дані обставини підтверджені також копією схеми до протоколу огляду місця події від 20.10.2014 року (а.с.48), копією протоколу допиту свідка (а.с.49-52). Згідно з відповіддю № 2410 від 25.12.2014 року на запит слідчого, ВДАІ повідомило, що на гр. [PERSON] були складені наступні адміністративні протоколи ст. 124 від 05.04.2014р., ст. 122 ч. 1 від 17.06.2014 року, ст. 130 ч.1 від 05.04.2014 року (а.с.53,54,55). Постановою слідчого СВ Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 30.08.2016 року кримінальне провадження № 12014090010003319 від 20.10.2014 року закрито у звязку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. (а.с.56-58,59). Деліктне зобов'язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоду (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов'язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіювач шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов'язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. При цьому за статтею 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Таким чином, після виконання особою, що не завдавала шкоди, свого обовязку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої іншою особою, потерпілий одержує повне задоволення своїх вимог, і тому первісне деліктне зобовязання припиняється його належним виконанням (стаття 599 ЦК України). Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2004цс16, яка згідно зі ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. ТДВ «Експрес Страхування» зверталось до [PERSON] із заявою про відшкодування шкоди в позасудовому порядку (а.с.60,61), однак дана шкода позивачу не відшкодована. Будь-яких конкретних правових доказів на спростування позовних вимог позивача, відповідач суду не надав і судом таких доказів не здобуто. За таких обставин, враховуючи, що дослідженими матеріалами справи встановлено, що на час скоєння ДТП володільцем автомобіля був [PERSON], який також знаходився в його салоні, завдана шкода відшкодована позивачем потерпілому, а тому позов підлягає задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягнути 55900 грн.. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А тому, з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: approved