Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву б/н від 08.11.2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 15500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 08.04.2015 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача. Рішенням суду від 22.07.2015 року було задоволено стягнути заборгованість в розмірі 26964,44 грн. нараховану станом на 08.02.2015 року. Прострочена сума заборгованості становить 16179,74 грн. Таким чином, винесення рішення 22.07.2015 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Оскільки, з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з 08.11.2011 року по 08.02.2015 року, то за період після подання позовної заяви від 08.04.2015 року, з 09.04.2015 року по 27.07.2020 року відповідач має заборгованість у розмірі 12199,23 грн., яка складається з наступного: 7025,72 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 5173,51 грн. - три відсотки річних від простроченої суми. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, в матеріалах справи міститься клопотання про проведення розгляду справи у спрощеному порядку без виклику сторін, а також згода на розгляд справи в заочному порядку без представника банку у разі неявки відповідача. Відповідач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги визнав частково, просив не нараховувати суму інфляційних витрат та 3% річних на період проходження ним військової служби. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 08.11.2011 року [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява складає між нею і банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві та, що відповідач ознайомлена та згодна з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами банку». Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 липня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 08.11.2011 року в розмірі 26964,44, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 15662,19 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 8792,04 грн., заборгованість за пенею та комісією - 750,00 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (процентна складова) - 1260,21 грн. Оскільки винесення судом рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, і з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором за період з дати укладення договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана у рішенні суду, тобто за період з 08.11.2011 року по 08.02.2015 року, то за період після подання позовної заяви з 09.04.2015 року по 27.07.2020 року банк просить стягнути заборгованість у розмірі 12199,23 грн., яка складається з наступного: 7025,72 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 5173,51 грн. - 3% річних від простроченої суми. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положення ст.610 ЦК України встановлюють, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект). Отже, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Разом з тим, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Подібний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 07 лютого 2018 року по справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд зробив висновок, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Великою Палатою Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Постановою ВС від 06 березня 2019 року у справі № 577/5360/15-ц зроблено висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. На підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц, від 13.02.2019 року у справі №924/312/18, від 08.11.2019 року у справі №127/15672/16-ц. Також суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Суд приймає до уваги розрахунки надані позивачем та вважає їх обґрунтованими, а тому приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 12199,23 грн. з яких: 7025,72 грн. - індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання; 5173,51 грн. - три відсотки річних від простроченої суми. Посилання відповідача про звільнення його від сплати заборгованості на період проходження ним військової служби судом не приймаються, оскільки передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування індексу інфляції і 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, а тому [PERSON] не звільняється від їх сплати на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 2102,00 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved