Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Представник позивача адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 29.08.2016р., звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що між позивачкою та корпорацією «Житлобудінвест-Ч» було укладено три договори на дольову участь в будівництві квартир в житловому будинку. Всі договори мають однакові умови, але стосуються трьох різних квартир. Умовами договорів передбачено, що відповідач зобовязаний завершити будівництво та введення будинку в експлуатацію в 2010р.. Проте до теперішнього часу відповідачем не завершено будівництво будинку, що є порушенням умов договору. Тому представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивачки пеню за несвоєчасну передачу квартир в розмірі по 168300грн за договорами №100 і 101 від 19.06.2009р. та 281520грн за договором №102 від 19.06.2009р.. В судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги і остаточно просила стягнути з відповідача на користь позивачки пеню в межах річного строку позовної давності в розмірі по 30195грн за договорами №100 і 101 від 19.06.2009р. та 50508грн за договором №102 від 19.06.2009р.. Відповідач позовні вимоги не визнав та надав суду заперечення, в яких зазначив, що умовами укладених між сторонами договорів не передбачено сплату забудовником неустойки за несвоєчасне завершення будівництва будинку та введення його в експлуатацію. Передбачена п.6.6 договорів пеня є неустойкою за несвоєчасну передачу квартир після введення будинку в експлуатацію. Тому просив відмовити у позові повністю. В судовому засіданні представник позивача підтримала уточнені позовні вимоги і наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача адвокат [PERSON], який діє на підставі довіреності від 17.10.2016р., заперечував проти позовних вимог з підстав, викладених у запереченнях. Також зауважив, що за договором №102 від 19.06.2009р. позивачкою не здійснено повної оплати вартості квартири, а тому у Корпорації «Житлобудінвест-Ч» відсутнє зобовязання з передачі квартири за цим договором. Тож просив відмовити у позові повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду письмові докази, судом встановлені наступні обставини справи. 19.06.2009р. між сторонами було укладено договори №100, 101, 102 на дольову участь у будівництві квартир в житловому будинку по вул. Смілянська, 2/1 в м. Черкаси. Зазначені договори є однотипними і містять однакові умови за виключенням індивідуалізованих ознак предмету договору (конкретна квартира) та його вартості. Вартість квартири за договором №100 складає 165000грн, №101 165000грн, №102 348800грн /а.с.9-14/. Зобовязання з оплати вартості квартир за договорами №100 і 101 позивачка виконала 19.06.2009р., що підтверджується відповідними квитанціями. За договором №102 позивачкою оплачено 276000грн. Умовами договорів передбачено, що Корпорація «Житлобудінвест-Ч» зобовязується здійснити будівництво квартири і ввести будинок в експлуатацію у 2010році (п.4.1). Пунктом 6.6 укладених договорів передбачено, що за несвоєчасну передачу квартири чи документів для оформлення права власності на квартиру корпорація сплачує на користь дольщика пеню в розмірі 0,05% від вартості квартири за кожен день затримки. До теперішнього часу будівництво будинку не завершено і будинок не введений в експлуатацію, що визнається сторонами, а тому відповідно до ч.1 ст.61 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) не підлягає доказуванню. Оскільки до теперішнього часу відповідач не завершив будівництво будинку та не передав квартири позивачу вона звернулась до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір з приводу порядку виконання умов договору та відповідальності за порушення таких умов, що регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та укладених між сторонами договорів. Відповідно до ст.3 ЦК цивільне законодавство ґрунтується, зокрема, на засадах свободи договору. Статтею 6 ЦК передбачається, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Згідно ст.629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами. Умовами укладених між сторонами договорів передбачено наступні обовязки корпорації: -здійснити будівництво Квартири в житловому будинку, будівельна адреса якого зазначена в п. 1.1. Договору та ввести Обєкт в експлуатацію у 2010 році (п.4.1); -після завершення будівництва та фінансування у повному обсязі дольщиком, Квартира передається Корпорацією дольщику по акту прийому-передачі для оформлення власності на Квартиру. Корпорація зобовязується передати дольщику всі документи, необхідні для оформлення права власності на Квартиру (п.4.3); -передачу Квартири дольщику для оформлення права власності по акту прийому-передачі здійснює «Корпорація» в 30-денний строк, від дня узгодження акту вводу Обєкту в експлуатацію державною комісією. При укладанні або при необґрунтованій відмові дольщика у прийнятті Квартири, Корпорація після спливу 2-ох місяців після встановленого Договором терміну на прийняття Квартири має право скласти односторонній акт про передачу Квартири дольщику. При цьому ризик випадкової руйнації Квартири визнається таким, що перейшов до дольщика (п.4.5); -за несвоєчасну передачу Квартири або документів для оформлення права власності на Квартиру Корпорація сплачує на користь дольщика пеню в розмірі 0,05% від вартості Квартири за кожен день затримки (п.6.6 договору). Аналіз змісту п.1.1 Договору свідчить, що сторони домовились про розрізняння понять Квартира та Обєкт, що містяться в тексті договору. Обєкт це житловий багатоквартирний будинок, а Квартира це частина Обєкту, яка після закінчення будівництва передається дольщику. З аналізу розділу 4 укладених між сторонами договорів вбачається, що корпорація має кілька зобовязань за договором серед яких є 1) зобовязання здійснити будівництво Квартири і ввести Обєкт в експлуатацію; 2) передати Квартиру дольщику по акту приймання-передачі та документи для оформлення права власності. Для цих обовязків визначені різні умови їх виконання за часом. Так перше зобовязання має бути виконане у 2010році (п.4.1), а друге протягом тридцяти днів з дня затвердження акту вводу Обєкту в експлуатацію державною комісією (п.4.5). Пунктом 6.6 передбачена відповідальність корпорації за несвоєчасну передачу Квартири чи документів для оформлення права власності на Квартиру. Відповідно до положень ст.ст.213, 637 ЦК при тлумаченні умов договору беруться до уваги однакове для всього змісту договору значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин договору, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини договору зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Отже порівняння умов, викладених в п.4.1, 4.5, 6.6 укладених між сторонами договорів свідчить, що передбачуване п.6.6 право дольщика на неустойку виникає у разі порушення корпорацією строків, передбачених п.4.5. Натомість моментом початку спливу строку виконання корпорацією зобовязання, передбаченого п.4.5 договору, є день затвердження державною комісією акту введення Обєкту в експлуатацію. Під час розгляду спору судом встановлено, що зазначена подія ще не відбулася, тому строк виконання відповідачем зобовязання, передбаченого п.4.5 договору, ще не настав, а відтак відсутнє і порушення строків виконання такого зобовязання. За таких обставин, доводи представника позивача про стягнення з відповідача неустойки на підставі п.6.6 укладених договорів за порушення строку завершення будівництва Обєкту є необґрунтованими, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. З огляду на таке інші доводи представника відповідача щодо підстав для відмови у позові не мають значення для правильного вирішення спору. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зауважує, що при зверненні з позовом позивачем було сплачено 6181грн судового збору. Натомість розмір позовних вимог був зменшений до 110898грн, у звязку з чим за розгляд судом позову підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1108,98грн. Представник позивача заявила клопотання про повернення зайво сплаченого судового збору. Враховуючи, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, то 5072,02грн судового збору підлягають поверненню позивачці, як зайво сплачені, а 1108,98грн відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed