Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Єрмак О.В. звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Згідно заявлених вимог, представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку, щомісячно, з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття. Вимоги позову обґрунтовані тим, що сторони перебувають у шлюбі та є батьками [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Зазначено, що сторони не проживають однією сім`єю, діти проживають з матір`ю та перебувають на її утриманні, відповідач жодним чином не бере участі у вихованні дітей, не надає матеріальну допомогу. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2020 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 30 липня 2020 року позивачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Копію вищевказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано 01 серпня 2020 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. 25 серпня 2020 року відповідачем [PERSON] до суду направлено відзив на позовну заяву з додатками на його обґрунтування, в якому відповідач просить поновити строк для подачі відзиву та відмовити в задоволені позову через необґрунтованість. Посилається на те, що спільне життя не склалось, шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 17 червня 2020 року, однак сторони з дітьми проживають разом та зареєстровані в одній квартирі, співвласником якої є відповідач. П`ять днів на тиждень діти проживають та навчаються в спеціалізованому закладі для дітей з вадами слуху. Діти перебувають на повному утриманні держави, за державні кошти забезпечується харчування, проживання та навчання дітей сторін. Два дні тижні на тиждень діти перебувають у сторін, які опікуються їх потребами. Відповідач зазначає, що особисто він несе витрати на харчування, одяг, розвиток та розваги дітей (а.с.22-23). Згідно положень ч.ч. 7, 8 ст. 179 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 278 ЦПК України відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Згідно ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Як убачається з матеріалів справи, відповідачем отримано копію ухвали суду про відкриття провадження з копією позовної заяви та доданими до неї документами 01 серпня 2020 року, отже строк подання відзиву сплив 17 серпня 2020 року. Разом з тим, на обґрунтування поважності причин пропуску строку на подання відзиву відповідач посилається на те, що має вади слуху та звернувся за правовою допомогою, оскільки захистити свої права самостійно не має можливості. Однак відповідачем не надано доказів, які підтверджують вказані обставини. За таких обставин суд не вбачає підстав для поновлення строку на подання відзиву. Копію відзиву на позовну заяву позивачем отримано не було, 25 листопада 2020 року представник позивача [PERSON] - адвокат Масленнікова Т.М. ознайомилась з матеріалами справи (а.с.59). 30 листопада 2020 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Масленнікової Т.М. надійшла відповідь на відзив, в якій представник зазначила, що відповідач пропустив строк на подачу відзиву на позовну заяву, послання відповідача на необхідність звернення за правовою допомогою не може бути підставою для поновлення строку на подачу відзиву. Також зазначила, що сторони тривалий час не проживають разом, позивач купує дітям одяг та їжу за свої кошти, відповідач інколи виявляє бажання спілкуватися з сином, однак на утримання доньки жодних коштів не надає. (а.с.60-62) 21 грудня 2020 року відповідач [PERSON] ознайомився з матеріалами справи (а.с.69). 23 грудня 2020 року відповідачем [PERSON] до суду направлені заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач просить відмовити в задоволені позову через необґрунтованість. Посилається на те, що сторони проживають та зареєстровані в одній квартирі, співвласником якої є відповідач. П`ять днів на тиждень діти перебувають на державному утриманні. Два дні тижні на тиждень діти перебувають у сторін та обидві сторони опікуються їх потребами. Відповідач зазначає, що особисто він несе витрати на їх харчування, одяг, розвиток та розваги. Зазначає, що позивач не виконує батьківські обов`язки, витрачаючи кошти призначені на дітей не за цільовим призначенням. (а.с.70-71) Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані позивачем та відповідачем докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що з 28 липня 2007 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.6), який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 17 червня 2020 року. Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] (а.с.7) та [PERSON] , [INFO] (а.с.8). Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що діти проживають разом з нею та перебувають на її утримані. Разом з тим, як убачається з відомостей Електронного реєстру територіальної громади м.Києва, станом на 25 червня 2020 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.15, 16) Позивач не надала до суду доказу, який свідчив би про проживання дітей лише разом з матір`ю, однак відповідачем також не спростовано посилання позивача на перебування дітей на утримані позивача. Зареєстроване місце проживання сторін та їх дітей за однією адресою не є безумовною обставиною, що підтверджує належне утримання дітей кожним із батьків. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. За змістом ст. 18 Конвенції «Про захист прав дитини», суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно з ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч.1 ст. 183 СК України). Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Що стосується наданих відповідачем заяв, адресованих органам поліції та службі у справах дітей та сім`ї (а.с.73, 75), то в них відповідач описує стосунки між сторонами. При цьому в даних заявах не відображено жодних обставин щодо участі або не участі кожної із сторін в утриманні дітей. При цьому, відвідування дітьми сторін дошкільного навчального закладу №582 жодним чином не може впливати на обов`язок кожної із сторін по утриманню дітей, як і оплата будь-ким із сторін комунальних послуг (а.с.76-77). Долучені до заперечень відповідача чеки з продуктових магазинів (а.с.78-80) не можуть бути достовірними доказами утримання дітей, оскільки їх форма не містить зазначення особи покупця. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 182, 183 СК України, суд, виходячи з принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, враховуючи як матеріальне становище позивача, так і матеріальне становище відповідача, який доказів неспроможності надання матеріальної допомоги на утримання дітей за станом здоров`я не надав, вважає, що розмір аліментів який буде стягуватись на утримання дітей повинен бути встановлений у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати звернення з даним позовом до суду і до досягнення дітьми повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд виходить із засад розумності та справедливості, враховує можливість відповідача надавати допомогу в зазначеному розмірі, якої буде достатньо, з урахуванням утримання дітей з боку позивача, для забезпечення належного матеріального утримання дітей та їх гармонійного розвитку. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про присудження аліментів з відповідача, починаючи з 16 червня 2020 року. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн, від сплати якого при зверненні до суду позивач була звільнена. На підставі викладеного, статтями 181, 182, 183, 191 Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 2, 10, 76-81, 89, 141, 247, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

Outcome: approved