Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

Представник заявника, - адвокат Баклагіна В.Ю., яка діє на підставі договору про надання правничої допомоги та ордеру, звернулась 02.08.2021 до Московського районного суду м. Харкова із заявою про видачу обмежувального припису. Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 03.08.2021 справу передано за підсудністю до Чугуївського міського суду Харківської області. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2021 справу передано на розгляд судді Золотоверхій О.О. та ухвалою від 23.09.2021 прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. В обґрунтування заяви представник вказувала, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] . З квітня 2019 року заявник із дочкою мешкають окремо від [PERSON] , шлюб із яким розірвано за рішенням Чугуївського міського суду Харківської області. Після розірвання шлюбу між колишнім подружжям почалися сварки, які перейшли у погрози застосування фізичного насильства, залякування, а також перешкоди у вільному пересуванні заявника із дочкою по м. Харкову. Залякування [PERSON] перейшли у свідомі дії, зокрема було пошкоджено належний заявнику автомобіль - спричинено подряпини на капоті, від нього надходили СМС та голосові повідомлення, [PERSON] неодноразово приїздив до заявника додому, лякав пістолетом, погрожував облити кислотою обличчя та вбити, в зв`язку із чим заявник вимушена постійно змінювати місце мешкання. Заявник вказувала, що у березні 2021 року [PERSON] взяв до себе доньку та потім сказав, що за повернення дитини заявник має передати йому у власність спільно нажитий за час шлюбу автомобіль Porshe Cayman 2014 р.в. Після таких дій кривдника заявник була вимушена поїхати до нотаріуса та підписати додаткову угоду до договору про поділ майна подружжя, укладеного 17.04.2020. Після цього заявник вимушена була переїхати до іншого міста, але [PERSON] не залишає її із дочкою у спокої, постійно тисне та погрожує їй та її дочці у телефонних розмовах, СМС та голосових повідомленнях. Така поведінка батька негативно впливає на психологічний розвиток дитини, в зв`язку із чим заявник зверталась до лікаря-психолога для лікування дочки. До органів поліції заявник не зверталась, в зв`язку із тим, що [PERSON] постійно її залякував, казав, що позбавить її життя якщо вона звернеться до поліції, що підтверджено наданими заявником доказами - диском із аудіо та відеозаписом, фото СМС-листування. В зв`язку із викладеним у заяві, [PERSON] просила суд видати обмежувальний припис, яким заборонити [PERSON] наближатися на відстань більше ніж 100 метрів до місця проживання (перебування) її та її дочки; заборонити [PERSON] особисто та через третіх осіб розшукувати її та їх дочку, якщо вони за власним бажанням перебувають у невідомому для нього місці; заборонити [PERSON] переслідувати її та її дочку, спілкуватися у будь-який спосіб із нею та дочкою, в тому числі заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати з ними через інші засоби зв`язку, особисто або через будь-яких третіх осіб. На судове засідання заявник та її представник не з`явились, про час та місце його проведення були сповіщені своєчасно та належним чином, про що свідчить відповідна довідка, наявна в матеріалах справи, - про отримання судової повістки у формі СМС-повідомлення на телефон представника заявника. Від заінтересованої особи - [PERSON] до початку судового засідання надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що йому необхідно ознайомитись із матеріалами справи, крім того, 27.09.2021 він летить на відпочинок до Туреччини до 05.10.2021. З урахуванням стислих строків розгляду справ даної категорії, встановлених законодавцем у 72 години з часу надходження заяви, суд не вважає за доцільне відкладати розгляд справи, оскільки з моменту звернення [PERSON] до суду із заявою вже минуло майже два місяці, а ч.1ст. 350-1 ЦПК України передбачає можливість розгляду справи за відсутності належним чином повідомлених заінтересованих осіб. Суд, ознайомившись із заявою [PERSON] та доданими до неї доказами, заявою [PERSON] , який крім іншого, вказував, що проти видачі обмежувального припису він заперечує бо з березня 2021 не бачив свою дочку, в зв`язку із чим звернувся до правоохоронних органів та органів опіки, дослідивши матеріали справи, а також переглянувши відеодиск наданий заявником, дійшов до наступного. Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Правовідносини, що склалися між учасниками справи, зокрема заявником [PERSON] та заінтересованою особою [PERSON] регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні. 07.11.2011 Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07.12.2017 прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання серед яких - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру; психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, моржування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Предметом доказування є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Чугуївського міського суду Харківської області. Від шлюбі мають дочку, [PERSON] , [INFO] , яка, як вказувала заявник мешкає разом із нею. Як доказ вчинення домашнього насильства в сім`ї заявник посилається на вчинення заінтересованою особою стосовно неї та її майна протиправних дій: пошкодження автомобіля, примушування до укладення договору про поділ майна, надсилання на її телефон погроз, залякування. Так, на наданих заявником та переглянутих судом фото та відео, а також аудіозаписів, наданих заявником на підтвердження обґрунтувань заяви, відображено автомобіль із пошкодженнями на поверхні капоту, на кількох відеозаписах відображено ноги людини, що лежить, та чутно розмову, ймовірно телефоном, між дитиною та батьком цієї дитини щодо квартири, яка має належати дитині та щодо поведінки матері дитини, чоловічий голос (за кадром) критикує мати дитини, називає мати дитини обурливими словами, дитина сперечається. Крім того, на дисках наявні численні аудіофайли, частина з яких недоступна для відтворення, а решта - містить запис чоловічого голосу, який у формі монологу нецензурно виражається на адресу ймовірно заявника (ім`я не називає), вимагає повернути йому автомобіль, оформити квартиру на дитину, погрожує облити кислотою, тощо. При цьому, ані на вказаних аудіо та відеофайлах, ані в матеріалах справи - на роздруківках СМС-листування, однозначно ідентифікувати особу, яка є відправником таких СМС-повідомлень, голосових повідомлень, та особу, якій вказані повідомлення адресовані, на думку суду, не можливо. Суд позбавлений можливості беззаперечно ідентифікувати особу, чий голос відображено у аудіофайлах, як [PERSON] . Так, на роздруківках СМС-листування зверху найменування абонента, із яким ведеться листування зазначено як «шалава» (а.с. 27-29, 31,32,34), « [PERSON] » (а.с 35), « [PERSON] » (а.с. 36). Доказів визнання у встановленому законом порядку недійсними укладених між колишнім подружжям договорів про поділ майна, з мотивів їх укладення під примусом, тощо, до суду не надано. Посилання заявника на негативний вплив поведінки батька на психологічний розвиток дитини, не підтверджено жодними належними доказами, оскільки з наданих консультативних висновків (а.с. 6-19) вбачається, що [PERSON] має достатньо високий рівень тривоги та страхів…, процес розлучення батьків достатньо травматичний для дитини. Відомості про те, що саме поведінка, вчинки, слова батька дитини призводять до погіршення психологічного стану дитини вказані висновки не містять. Докази пошкодження майна заявника, наданій нею до суду, не приймаються судом до уваги, оскільки даних про належність зображеного на фото автомобіля заявникові, факт пошкодження його саме заінтересованою особою, матеріали справи не містять. Оцінюючи надані суду докази в їх сукупності, суд керується основними конституційними засадами судочинства, визначеними статтею 129 Конституції України, до яких відноситься забезпечення доведеності вини і змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а також статтею 62Конституції України та загальними принципами права, згідно яких усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Під час вирішення вимог щодо видачі обмежувального припису суд встановлює, чи є зазначені заявником в обґрунтування заявлених вимог правовідносини такими, що регулюються спеціальним Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», та дає їм оцінку на предмет того, чи є зазначені обставини проявом домашнього насильства, а також чи є потреба вживати заходів, щоб запобігти домашньому насильству в подальшому. Відповідно до п. 7, 9 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»: обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи; оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. З огляду на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що заявником не надано належних та допустимих доказів, що заінтересована особа [PERSON] чинить відносно неї психологічне насильство та що у суду є підстави застосувати положення чинного Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно ч.ч. 1, 2 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 статті 43ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 статті 83ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Таким чином, оскільки заявник на виконання свого процесуального обов`язку не надала належні і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, клопотання про витребування доказів нею не заявлені, у суду відсутні підстави для задоволення заявлених вимог, та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник як на підставу для задоволення заяви не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні заяви за її недоведеністю. Конфлікт, що має місце між заявником та заінтересованою особою не може бути розцінений судом як факт домашнього насильства, а відносини між колишнім чоловіком та дружиною, які мешкають окремо один від одного та не можуть мирно вирішити питання, щодо розподілу сумісного майна та порядку участі у вихованні дитини та місці її проживання, не є такими, за наявності яких суд прийшов би до висновку про вчинення домашнього насильства та необхідність застосування відносно [PERSON] обмежувальних приписів з метою протидії домашньому насильству відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчить лише про неприязні стосунки між подружжям, яке намагається поділити спільне майно та спільну дитину. Окрім цього, суду не надано будь-яких доказів щодо внесення відомостей про випадки домашнього насильства, погроз життю та здоров`ю, вчиненого [PERSON] відносно заявника, [PERSON] , до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства відповідно до положень статті 16 Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відсутні також в матеріалах справи і докази того, що він поставлений на профілактичний облік, як кривдник. Суд також не встановив ризиків настання будь-якого насильства з боку заінтересованої особи стосовно заявника або її дитини в майбутньому. З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених [PERSON] вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник була звільнена при зверненні до суду із заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил статті 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed