Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до Харківської міської ради з позовною заявою про визнання право на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане домоволодіння позивач набула на підставі договору купівлі- продажу від 28.12.1978, посвідченого Першою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 8-2462. У червні 2019 року [PERSON] виявила, позивач втратила правовстановлюючі документи на будинок та почала їх відновлювати. В той же час, під час розгляду її заяв про надання копій та дублікатів правовстановлюючих документів [PERSON] було виявлено, що у тексті договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.1978 невірно вказано прізвище покупця, а саме: замість правильного прізвища « [PERSON] » помилково вказано « [PERSON] », а також невірно зазначено номер житлового будинку, а саме: замість правильного номеру «176» помилково зазначено «168». Належність позивачу житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] підтверджується технічним паспортом, виданим 20.02.1993 Харківським міським бюро технічної інвентаризації саме на цей житловий будинок, та в якому зазначено правильне прізвище позивача « [PERSON] », листами КП «Харківське БТІ» від 24.06.2019 та 04.08.2020, рішенням Виконкому Червонозаводської Ради депутатів трудящих. № 2993 від 20.08.1968, а також може бути підтверджено матеріалами інвентаризаційних справ на домоволодіння [ADDRESS] та [ADDRESS] . Тобто, на даний час існує невідповідність у правовстановлюючих документах щодо прізвища власника нерухомого майна та його номеру, що позбавляє власника можливості будь-яким чином розпорядитися своїм майном. За результатами звернення до КП «Харківське міське БТІ», листом від 24.06.2019 [PERSON] було повідомлено, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] та [INFO] ) станом на 31.12.2012 проведено на ім`я [PERSON] . А також, повідомлено, що назву вул. Жовтнева змінено на вул. Кутаїська згідно із рішенням 1 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 20.11.2015 № 12/15. 28 липня 2020 року представник позивача звернувся до КП «Харківське міське БТІ» Харківської міської ради із адвокатським запитом, в якому просив надати письмово інформацію про підставу зміни адреси домоволодіння [PERSON] з « [ADDRESS] » на « [ADDRESS] »; надати завірену копію договору купівлі-продажу від 28.12.1978, посвідченого 1-ю ХДНК реєстровий номер № 8- 2462, а також завірену копію інвентаризаційної справи на домоволодіння, що належить [PERSON] . Листом КП «Харківське міське БТІ» Харківської міської ради від 04.08.2020 надано копію рішення виконкому Червонозаводської Ради депутатів трудящих № 2993 від 20.08.1968 та копію договору купівлі- продажу від 28.12.1978, що містяться в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] ), який станом на 31.12.2020 на праві власності зареєстрований за [PERSON] . Також, повідомлено, що 28 липня 2020 року представник позивача звернувся до Харківського міського голови із адвокатським запитом, в якому просив надати інформацію про те, чи приймались органами місцевого самоврядування м. Харкова рішення про зміну адреси: [ADDRESS] на іншу. Мною було отримано відповідь від Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 04.08.2020, в якій повідомлялось, що відповідно до інформації Департаменту містобудування та архітектури Харківської міської ради розпорядчих актів про присвоєння або зміну вищезазначеної адреси Харківською міською радою та її виконавчими органами не приймалося. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Внаслідок наявності вищевказаних помилок у правовстановлюючих документах [PERSON] її право власності не визнається, що, на думку позивача, є підставою для визнання за нею права власності у судовому порядку. Ухвалою суду від 02.09.2020 року відкрито провадження в даній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12.11.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04.02.2021 року поновлено строк для подання відзиву, відзив разом з доданими до неї документами долучено до матеріалів справи. У призначене судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Через канцелярію суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити Представник відповідача надала заяву про відкладення розгляду справи, оскільки вона перебуває у відпустці з 26.01.2021 року по 17.02.2021 року перебуває у відпустці. Враховуючи строки розгляду справ, передбачені ст. 210 ЦПК України та враховуючи, що Харківська міська рада є юридичною особою, що не позбавляє можливості прийняти участь у розгляді справи іншим представником відповідача, суд вважає за можливе розглянути вищевказану справу за відсутності представника відповідача. З урахуванням ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступне. Стаття 4 ЦПК України надає кожній особі право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, підставою для захисту прав в судовому порядку є їх порушення, оспорювання чи невизнання іншими особами. Стаття 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно дост.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно з положеннямист.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом статті 41 Конституції України та статті1Першогопротоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України). Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно дост.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно зіст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно дост.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що це правило за аналогією закону має застосовуватися не тільки у випадках, коли власник втратив документ, який засвідчує його право власності, а й у випадках, коли наявні в нього документи не дають змоги беззаперечно підтвердити своє право власності на нерухоме майно (зокрема тоді, коли з документа вбачається право власності особи, але не випливає однозначно, що майно є саме нерухомістю), але лише за умови, що право на майно не зареєстроване за іншою особою. Звертаючись до суду з позовом позивач посилається на те, що вона є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказане домоволодіння позивач набула на підставі договору купівлі- продажу від 28.12.1978, посвідченого Першою Харківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 8-2462 в якому було допущено помилку а саме: замість правильного прізвища « [PERSON] » помилково вказано « [PERSON] », а також невірно зазначено номер житлового будинку, а саме: замість правильного номеру «176» помилково зазначено «168». Дослідженням матеріалів справи встановлено наступне. Відповідно до звіту про оцінку майна № 36ЖФ/19-08/2020 ринкова власність житловий будинок літ. « А-1», з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] складає 137980,00 грн. Відповідно до копії технічного паспорту, який складений російською мовою вбачається наступне : «жилой дом по улице Октябрьской принадлежит [PERSON] » Відповідно до листа заступника з інформаційно-аналітичних питань КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » ХМР від 24.06.2019 року вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] та [NUMBER] ) станом на 31.12.2012 проведено на ім`я [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 28.12.1978, посвідченого 1-ю ХДНК реєстровий номер № 8- 2462. Назву вул. Жовтнева змінено на [ADDRESS] згідно із рішенням 1 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 20.11.2015 № 12/15. Згідно даних відділу збереження технічної документації КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » ХМР наявні дві окремі інвентаризаційні справи за адресою [ADDRESS] , згідно яких об`єкти нерухомого майна, які розташовані за вищезазначеною адресою є окремими між собою, та другий житловий будинок з надвірними будівлями зареєстрований в КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації» під реєстраційним номером № 53414 за іншою фізичною особою. Відповідна до листа КП «Харківське міське БТІ» Харківської міської ради від 04.08.2020 вбачається, що згідно даних відділу збереження технічної документації КП « Харківське міське бюро технічної інвентаризації » ХМР наявні дві окремі інвентаризаційні справи за адресою [ADDRESS] . Рішення щодо присвоєння або зміни адреси в матеріалах інвентаризаційної справи на житловий будинок літ « А-1» з надвірними будівлями, розтащований за адресою [ADDRESS] ) відсутне. Судом за клопотанням позивача було витребувано з КП «Харківське міське БТІ» інвентаризаційні справи на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , та витребувано з Харківського обласного державного нотаріального архіву завірену копію договору купівлі-продажу від 28.12.1978 року та завірені копії усіх документів нотаріальної справи щодо посвідчення вказаного правочину. При дослідженні інвентаризаційної справи № 1053 на домоволодіння [ADDRESS] - право власності зареєстровано за [PERSON] , реєстровий № 199/1. При дослідженні інвентаризаційної справи № 1095 на домоволодіння [ADDRESS] - право власності зареєстровано ні за позивачем, а за іншою фізичною особою, реєстраційний № 1620/13. Відповідно до листа КП «Харківське міське БТІ» Харківської міської ради від 03.09.2020 року інвентаризаційна справи № 563 на домоволодіння [ADDRESS] , право власності зареєстровано за іншою фізичною особою, реєстраційний № 53414, а інвентаризаційна справи на об`єкт нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS] не заводилась, та не облітується. Відповідно до витребуваної судом інформації з Харківського обласного державного нотаріального архіву встановлено, що 28.12.1978 року укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] відповідно до умов якого [PERSON] купила у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] за 3000 карб. Продавцю [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] належав на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане першою Харківською державною нотаріальною конторою 16.11.1978 року за реєстром № 8-1809. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] заповіла [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . У відповідності до ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд зокрема вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати. Статтями 12, 13, 77 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити докази, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів. За змістом статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорено го права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ст. 77-80 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, суд враховує те, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, з яких можливо було ухвалити судом рішення про підтвердження наявне у позивача право власності набуте раніше на законних підставах, на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] набуте раніше на законних підставах [PERSON] . За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог . На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed