Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на ті обставини, що 06 вересня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, було укладено кредитний договір б/н, згідно з яким відповідачу надано кредит у розмірі 2800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення зобовязань за договором відповідач допустив несплату щомісячних платежів, в звязку з чим позивач зажадав дострокового повернення кредиту з врахуванням відсотків та штрафних санкцій. Суму заборгованості, що з урахуванням штрафних санкцій склала 41 726 грн. 51 коп., та судові витрати в розмірі 1600 грн. просив стягнути з відповідача в судовому порядку. У судове засідання представник позивача не зявився, в поданій до суду позовні заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності, вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує, не заперечує проти прийняття заочного рішення. Відповідач у судове засідання не зявився, клопотання про розгляд справи за його відсутності не надав, про час та місце розгляду справи був повідомлений шляхом оголошення у пресі в офіційному печатному органі газети «Урядовий курєр» (випуск № 106 від 10 червня 2017 року). Згідно з ст. 169 ЦПК України неявка в судове засідання належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи відповідача, не є перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки в судове засідання повторно не зявився відповідач, який належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, тому суд на підставі ч. 4 ст. 169 та ст. ст. 224 - 225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи та прийняття по ній заочного рішення. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, зважаючи на таке. Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що 06 вересня 2013 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, було укладено кредитний договір б/н, згідно з яким відповідачу надано кредит у розмірі 2800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Для отримання платіжної картки відповідач заповнив заяву, в якій зазначив персональні дані, підтвердив факт ознайомлення з умовами і правилами надання банківських послуг, отримав кредитну картку «Універсальна». Відповідач, підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, погодився, що його заява разом з памяткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами, складають договір про надання банківських послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Отже, за юридичною природою укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON]договір є договором приєднання, тобто договором, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідно до преамбули умов і правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» публічно запропонував невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого опублікував умови та правила надання банківських послуг на своєму веб сайті в мережі Інтернет. Зі змісту умов та правил надання банківських послуг вбачається, що послугою банку є надання кредиту особі, яка приймає ці умови і правила. Оскільки кредитний договір є двостороннім правочином, то права й обовязки виникають у кожного контрагента. Із змісту анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, а також самих умов та правил надання банківських послуг, що додані до позовної заяви, випливає обовязок банку надати відповідачу банківську кредитну картку. Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Правові наслідки порушення зобовязання передбачені статтею 611 Цивільного кодексу України, згідно якої у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором. Відповідач припинив сплачувати кредит, внаслідок чого станом на 31 січня 2017 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 2798,16 грн., за відсотками 32 850,23 грн. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом ґрунтуються на законі, підтверджені матеріалами справи і підлягають задоволенню. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розглядаючи справу, суд повинен звертати особливу увагу на наявність у позовній заяві обставин, передбачених пунктами 5, 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК, а саме виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Суд відхиляє доводи представника позивача про наявність у відповідача заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3614,95 грн., оскільки ні в позовній заяві, ні в наявних у матеріалах справи не зазначено з чого саме складається вказана сума (який розмір пені, а який розмір комісії, за який період та за які дії чи бездіяльність вони нараховані). Наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості відповідача, а саме колонка «сума комісії та пені» містить відомості про неодноразове нарахування відповідачу чи то комісії, чи то пені. Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, в той час як комісія, відповідно до підпункту б) абзацу другого пункту 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 18 червня 2003 року № 255, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 11 липня 2003 року за № 583/7904, це плата за послуги банку. Тобто, комісія та пеня мають різну правову природу, виникають внаслідок різних юридичних фактів, наявність кожного з яких повинно бути окремо доведено в суді. Таким чином, суд позбавлений можливості зрозуміти за що відповідачу нараховано 3614,95 грн. заборгованості та яка її правова природа. Суд також відхиляє доводи представника позивача про наявність у відповідача заборгованості за штрафами в розмірі 2463,17 грн. (500 + 1963,17), оскільки ні в позовній заяві, ні в наявних у матеріалах справи не зазначено за що саме вони нараховані (за які порушення та коли вони сталися). Позовна заява зводиться лише до цитування пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг та констатації факту наявності такої заборгованості. Наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості не містить інформації за який період та за які дії чи бездіяльність на відповідача накладено вказану суму штрафу. У розрахунку заборгованості зазначено, що 2463,17 грн. є «заборгованістю по судовим штрафам» (а.с. 5), але у матеріалах справи відсутні докази накладення на відповідача судом будь-яких штрафів. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник позивача, незважаючи на п. 5 резолютивної частини ухвали судді про відкриття провадження у справі від 12 квітня 2017 року, для зясування обставин справи у судове засідання не зявився, пояснень щодо розрахунку заборгованості відповідача за пенею, комісією та штрафами не надав, у позовній заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності на підставі наявних у матеріалах справи доказах. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3614,95 грн. та штрафами в розмірі 2463,17 грн. є необґрунтованими, тому задоволенню не підлягають. Посилання представника позивача на п. 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, судом до уваги не беруться, оскільки вони не підписані відповідачем. Судом не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів відповідач, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку в момент її підписання. У самій заяві відповідача про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку домовленість сторін щодо розміру пені, підстав її нарахування та сплати відсутня. Зазначена позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-16цс15. Відповідно до ст. 228 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Тобто, у випадку незгоди відповідача із цим рішенням, він має змогу звернутися до Миронівського районного суду Київської області із заявою про перегляд цього рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Згідно з п. 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1600 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № PROM1Q0QS від 21 лютого 2017 року, поніс витрати, повязані з публікацією в офіційному печатному органі газети «Урядовий курєр» оголошення про виклик відповідача у судове засідання в розмірі 420 грн., що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням № BO900B18S4 від 30 березня 2017 року. Понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на його користь. На підставі викладеного, ст. ст. 14, 525, 526, 527, 530, 610 - 612, 629, 634, 1054 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial