Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON], в інтересах [PERSON], звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаним позовом та просить визнати недійсним договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 05 квітня 2007 року позивакою та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір. 06 квітня 2007 року, на виконання умов кредитного договору між позивачем та ПАТ «КБ «ПриватБанк» було укладено договір про видачу траншу, згідно якого [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 200 000,00 доларів США з виплатою 14 % річних. У якості забезпечення повного виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено, зокрема договір поруки від 05.04.2007 року з [PERSON], а також договір поруки від 05.04.2007 року з [PERSON] Крім того, 20 жовтня 2010 року між ПАТ «Акцент-Банк», як поручителем, та ПАТ «КБ «ПриватБанк», як кредитором, було укладено договір поруки № 167, предметом якого визначено надання поруки поручителем перед кредитором за виконання боржником всіх своїх обов'язків за кредитним договором, за яким кредитор надав боржникові кредит у сумі 200 000,00 (двісті тисяч) доларів США, а боржник, зі свого боку, зобов'язаний: повернути кредит в строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідальності, в порядку та строки, зазначені у кредитному договорі. Відповідно до додатку № 1 до договору поруки розмір відповідальності ПАТ «Акцент-Банк», як поручителя, перед ПАТ «КБ «ПриватБанк», як кредитором, складає 10 000,00 грн. Позивач та її представник вважають, що вказаний вище договір поруки повинен бути визнаний судом недійсним з наступних підстав. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі (ст. 553 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як випливає з ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається між поручителем і кредитором. Водночас він є одностороннім договором, оскільки встановлює одностороннє зобов'язання, відповідно до якого кредитор має право вимагати від поручителя, щоб той виконав свій основний договірний обов'язок у відповідності до умов договору поруки, а поручитель зобов'язаний провести таке виконання. Відповідно до ст. 511 Цивільного кодексу України, зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи; у випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Вказаною нормою передбачене загальне правило участі третьої особи у зобов'язанні, а саме зобов'язання не створює обов'язків для третьої особи. Тобто, не можна без згоди особи покласти на неї обов'язок вчинити якусь дію або утриматись від вчинення такої дії. Зобов'язання може породжувати для третьої особи лише права щодо боржника та (або) кредитора. Частиною 2 статті 556 ЦК України передбачено, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання. Вказана норма є імперативною і її застосування не залежить від змісту договору поруки, укладеного між відповідачами. З наведеної норми вбачається, що при укладанні оспорюваного договору поруки відповідачі надали ПАТ «Акцент-Банк» певні права відносно позивача, а на останню, відповідно, поклали обов'язок відносно поручителя ПАТ «Акцент-Банк» здійснити відшкодування на користь вказаного поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою. Природа поруки полягає у поєднанні волі боржника і поручителя відповідати спільно, а тому порука за договором передбачає волевиявлення як боржника, так і поручителя. Таким чином, оспорюваний договір поруки безпосередньо впливає на права та обов'язки позичальника. Проте, як видно з договору поруки, останній є двостороннім договором, що укладений без попередньої згоди позивача на те, та без її відома, що також підтверджується відсутністю на договорі поруки підпису позивача. Вказане свідчить, про порушення відповідачами положень ст. 203 ЦК України відносно невідповідності умов оспорюваного договору поруки Цивільному кодексу України (ст. 511), що є підставою для визнання угоди недійсної відповідно до ст. 215 ЦК України. Оспорюваний договір поруки створює безпосередній вплив на права та обов'язки позивача також через те, що відповідно до ч. 1 ст. 554 Цивільного кодексу України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ст. 557 Цивільного кодексу України, боржник, який виконав зобов'язання забезпечене порукою, повинен негайно повідомити про це поручителя. Поручитель, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, у зв'язку з не направленням йому боржником повідомлення про виконання ним свого обов'язку, має право стягнути з кредитора безпідставно одержане або пред'явити зворотну вимогу до боржника. Отже, у зв'язку із неможливістю повідомити поручителя про виконання зобов'язання перед кредитором, оскільки за договором поруки ані сам поручитель, ані його місцезнаходження боржнику були невідомі, застосування вищезгаданої правової норми може призвести до небажаних наслідків для позивача, як боржника, зокрема, подвійної сплати суми основного зобов'язання (тобто, і кредиторові, і невідомому поручителю за зворотною вимогою), або розгляду судових спорів, що виникають з приводу виконання кредитного договору не за місцем реєстрації позичальника. Також, на фіктивний характер оспорювного договору поруки вказує наступне: пунктом 3.1. кредитного договору передбачено вичерпний перелік способів забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором та договором траншу, а саме: договір іпотеки; договір застави в обороті; договір поруки з [PERSON], [PERSON] Кредитний договір з позивачкою було укладено 05 квітня 2007 року, однак оспорюваний договір поруки було укладено між відповідачами 20 жовтня 2010 року без внесення змін до п. 3.3. кредитного договору. Очевидно, що через два з половиною роки після укладення основного зобов'язання об'єктивної необхідності у підписанні договору поруки не могло бути. Крім того, укладений договір поруки фактично не забезпечує виконання зобов'язань за основним договором, оскільки поручитель несе відповідальність лише у межах 10000,00 грн. Також, очевидним є те, що укладення договору поруки було передумовою для звернення до суду і необхідність укладення останнього була обумовлена лише можливістю вибору підсудності в даній справі. Підтвердженням цього є те, що на даний час розглядається судова справа за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості, яка знаходиться в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. По вказаній справі [PERSON] подавалась апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження у зв'язку з недотриманням правил підсудності, оскільки позичальник проживає у м. Одесі. Однак, вказана апеляційна скарга була залишена без задоволення у зв'язку з тим, що позов подано за місцем знаходження поручителя ПАТ «Акцент-Банк». Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України). Враховуючи вище викладене позивач та його представник вважають, що договір поруки повинен бути визнаний недійсним, оскільки він суперечить суті договору (ст. 626 Цивільного кодексу України) як домовленості двох або більше сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, позивач завчасно сповістила про можливість розгляду й вирішення справи без її присутності, пред'явлений позов просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» заперечувала проти позову та просила у його задоволенні відмовити в повному обсязі посилаючись на обставини викладені у письмових запереченнях. ПАТ «Акцент-банк» повідомлявся належним чином про місце та час судового розгляду, однак представник в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не сповістив. Суд, вислухавши пояснення представника ПАТ «КБ «ПриватБанк», вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини . 05 квітня 2007 року між позивачкою та ПАТ «КБ «ПриватБанк» було укладено кредитну угоду № 33 МФ/2007 згідно з умовами якого між сторонами погоджено надання позичальнику кредиту окремими частинами - траншами. Загальна сума кредиту становить 200000,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення - не пізніше 04.04.2017 року. 06.04.2007 року між позивачкою та ПАТ «КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 1-33 МФ/2007 про видачу траншу на суму 200 000,00 доларів США. 20 жовтня 2010 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент Банк» було укладено договір поруки № 167, за умовами якого ПАТ «Акцент Банк», як поручитель, зобов'язався перед ПАТ КБ «ПриваБанк» відповідати солідарно в межах суми в 10000,00 гривень за невиконання позивакою обов'язків за вищевказаним кредитним договором. Відповідно до норм ст.ст. 3, 6, 11, 627 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір. При цьому сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Різновидом договору є кредитний договір, договір поруки, які обов'язково укладаються в письмові формі (ст.ст. 553, 1054, 1055 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.ст. 546, 547 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись порукою. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Статтею 554 ЦК України зазначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. Статтею 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Наведені позивачем та її представником обставини не можуть бути враховані судом як такі, що свідчать про недійсність оспорюваного договору поруки. Відсутність згоди позивача, як боржника за кредитним договором, без його повідомлення не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки згідно положень Параграфу 3 Глави 49 ЦК України, договір поруки укладається між кредитором і поручителем. При цьому законом не передбачено обов'язковість погодження поруки із боржником, також як і його сповіщення, про укладення відповідного договору поруки. Доводи позивача щодо відсутності у сторін спірного договору поруки наміру створити юридичні наслідки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки носять характер особистих припущень. Згідно ст.ст. 3, 6, 12, 627, 553, 554 ЦК України, розмір зобов'язання поручителя може визначатися сторонами договору поруки на власний розсуд, і сторони такого договору, якими є кредитор та поручитель, не обмежені обов'язком повідомити кредитора про це також як і не зобов'язані приймати до уваги думку інших учасників цивільно-правових відносин. Судом встановлено, що спірний договір поруки містить посилання на додаток №1 до нього, в якому і викладені дані, достатні для індивідуалізації забезпечуваного порукою зобов'язання та виконання ПАТ «Акцент Банк» свого обов'язку як поручителя в межах 10000,00 гривень. Окрім того, за змістом норми ст. 548 ч.1 ЦК України, зобов'язання є забезпеченим у випадку, якщо таке забезпечення передбачене законом або договором, яким встановлено вид забезпечення позову, порядок та умови забезпечення тощо. Таким договором, на який посилається норма ст. 548 ч.1 ЦК України, може бути договір поруки. В той же час, чинне цивільне законодавство, зокрема ст. 548 ЦК України, не містить обов'язку із зазначення в кредитному договорі посилань на необхідність укладення договорів із забезпечення зобов'язань за цим договором, в тому числі із певними суб'єктами цивільно-правових відносин. Також при прийнятті рішення, слід звернути увагу на те, що боржник за основними кредитними угодами не є стороною договору поруки, не набуває в його рамках будь-яких прав і обов'язків. Можливість виникнення будь-яких правовідносин між поручителем та боржником обумовлена виключно діями останнього в частині добросовісного та належного виконання забезпеченого порукою зобов'язання. При цьому боржник, навіть при виникненні правовідносин із поручителем в порядку ст. 556 ЦК України, фактично не набуває нового для себе обов'язку, не збільшує його обсяг, оскільки фактично змінюється лише кредитор (ст. 512 ЦК України), а обов'язок щодо виконання боржником взятого на себе зобов'язання в цілому не збільшується. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом ст. 215 ч.3 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена однією із сторін або іншою заінтересованою особою, тобто особами, права яких вже порушені на момент звернення до суду і на права та обов'язки яких безпосередньо впливає оспорюваний правочин. В той же час, оспорюваний договір не порушує цивільні права або інтереси позивача, який також не є стороною даного договору поруки. При цьому, доказів порушення майнових прав позивача суду не надано. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що підстави для застосування положень ст.ст. 215, 234 ЦК України відсутні, а отже в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed