Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав і просить суд визнати недійсним договір застави автотранспорту № 0803/141/ТЗ/2 від 28 березня 2008 року, укладений між [PERSON] та закритими акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі договір застави). В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що позивач [PERSON] з 27 січня 1995 року перебуває у шлюбі з [PERSON] Предметом договору застави є транспортні засоби, а саме: вантажний-С сідловий тягач Renault Premium, 1997 року випуску, білого кольору, кузов/шасі № VF622СVA0C0007337, реєстраційний номер [NUMBER], та напівпричеп бортовий тентований Renders, 1995 року випуску, синього кольору, кузов/шасі № YA5В302А539В50980, реєстраційний номер [NUMBER] (далі транспортні засоби), які які є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки були придбані [PERSON] за час спільного проживання в шлюбі з [PERSON], а саме 28 березня 2008 року, та за кошти сімейного бюджету. Укладання договору застави без згоди [PERSON] порушує її право спільної сумісної власності на вказані транспортні засоби. Стверджує, що [PERSON] при укладанні договору застави присутня не була і цей договір не підписувала, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладання цього договору і, як наслідок, враховуючи вимоги частини третьої статті 203 та статті 215 ЦК України, про недійсність вказаного правочину. Також зазначає, що про існування договору застави [PERSON] дізналася лише під час розгляду Здолбунівським районним судом Рівненської області цивільної справи № 562/2396/15-ц за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому строк позовної давності за вимогами про визнання недійсним договору застави не пропустила. Представник публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову, та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю та недоведеністю. На заперечення позовних вимог посилається на те, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 09 жовтня 2009 року та рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 квітня 2013 року було звернуто стягнення на передані [PERSON] в заставу банку транспортні засоби. [PERSON] 26 січня 2010 року надав представнику банку нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження транспортними засобами предметом застави, які були вилучені у нього згідно акту 29 травня 2009 року. Оскільки з даним позовом до суду [PERSON] звернулася лише 06 травня 2016 року, вважає, що остання пропустила строк позовної давності та подав суду заяву про застосування позовної давності. На заперечення позовних вимог посилається і на те, що позивачем не доведено і тієї обставини, що передані в заставу транспортні засоби є спільною сумісною власністю подружжя, а саме її та [PERSON] Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON], яка є її дочкою, договору застави не підписувала. Позивач не була стороною жодної цивільної справи, а про договір застави дізналася у 2014 році з кримінального провадження. Про рішення судів 2009 року та 2013 року позивач нічого не знала, а тому строк позовної давності, на її думку, не пропустила. Також суду пояснила, що їй невідомо про те, за які кошти були придбані транспортні засоби, що передавалися у заставу. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що 28 березня 2008 року між [PERSON] та закритими акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» був укладений договір застави автотранспорту № 0803/141/ТЗ/2 в забезпечення виконання зобовязань [PERSON] та [PERSON], що випливають з кредитних угод від 24 березня 2008 року № 0803/141 та № 0803/143 відповідно. Предметом договору застави є транспортні засоби, а саме: вантажний-С сідловий тягач Renault Premium, 1997 року випуску, білого кольору, кузов/шасі № VF622СVA0C0007337, реєстраційний номер [NUMBER], та напівпричеп бортовий тентований Renders, 1995 року випуску, синього кольору, кузов/шасі № YA5В302А539В50980, реєстраційний номер [NUMBER], які належать на праві власності [PERSON] згідно свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії ВКС № 060865 та серії ВКС № 060866, виданих 28 березня 2008 року ВРЕР ДАІ м.Острог УДАІ УМВС України у Рівненській області. Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 09 жовтня 2009 року у справі за позовом [PERSON] до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитної угоди та договору про видачу траншу, зустрічним позовом ЗАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором (справа № 22-1460-2009р.), яке набрало законної сили, транспортні засоби, як заставне майно, передані в заклад «ПриватБанку» шляхом вилучення їх у [PERSON] Крім того, рішенням суду, в рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою № 0803/141 від 24 березня 2008 року в сумі 31083,57 доларів США, звернуто стягнення на ці транспортні засоби. Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 16 квітня 2013 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON], [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення (справа № 202/18708/13-ц), яке набрало законної сили 29 квітня 2013 року, звернуто стягнення на рухоме майно за договором застави № 0803/141/ТЗ/2 від 28 березня 2008 року, а саме на транспортні засоби, що належать на праві власності [PERSON], для задоволення грошових вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором № 0803/143 від 24 березня 2008 року в розмірі 454646,37 гривень. Вказані рішення судів позивачем [PERSON] не оскаржувалися. Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обовязковими для виконання на всій території України. Як встановлено частиною другою статті 223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України). Оскільки рішеннями судів, які набрали законної сили, задоволені вимоги заставодержателя (ПАТ КБ «ПриватБанк») до заставодавця ([PERSON]А.), підстав для визнання договору застави недійсним суд не вбачає. Рішенням Рівненського міського суду від 23 листопада 2015 року у справі за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи [PERSON], [PERSON], про визнання договору застави автотранспорту № 0903/141/ТЗ/2 від 28 березня 2008 року недійсним (справа № 569/10989/15-ц), яке набрало законної сили 15 січня 2016 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Вказаним рішенням суду від 23 листопада 2015 року, зокрема було встановлено, що 29 травня 2009 року актом прийому автомобіля по кредитному договору № 0803/141 від 24 березня 2008 року, працівниками управління безпеки по Рівненській філії «ПриватБанку», був оглянутий автомобіль Renault Premium, 1997 року випуску, білого кольору, кузов/шасі № VF622СVA0C0007337, реєстраційний номер [NUMBER], який знаходиться у заставі «Приватбанку» та належить [PERSON] Огляд та вилучення авто проводилося в присутності [PERSON] та інших осіб. Цим же рішенням було встановлено, що 26 січня 2010 року [PERSON] надав нотаріально посвідчену довіреність старшому спеціалісту по мікрокредитуванню Рівненської філії ПАТ КБ «Приватбанк» [PERSON] на розпорядження (зняття з обліку, продаж) належних йому транспортних засобів, які є предметом застави за договором застави автотранспорту № 0903/141/ТЗ/2 від 28 березня 2008 року. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Враховуючи ту обставину, що ще 29 травня 2009 року [PERSON] передав автомобіль, який є предметом застави, банку, позивач [PERSON], враховуючи презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, могла дізнатися про порушення свого права, якщо рахувала, що транспортні засоби є її та [PERSON] спільним майном як подружжя. З позовом до суду [PERSON] звернулася лише 06 травня 2016 року, що свідчить про пропуск нею строку позовної давності. Обставин, які б свідчили про пропуск позивачем строку для звернення з позовом з поважних причин, представник позивача [PERSON] ні у позовній заяві, ні у судовому засіданні суду не навів і судом таких обставин не встановлено. Як слідує з розяснень, наведених у абзаці 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідачем заявлено про застосування позовної давності, що є підставою для відмови в позові, однак суд вважає необхідним відмовити у позові за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог. Підставою для визнання договору застави недійсним позивач [PERSON] вказує вчинення правочину щодо спільного майна подружжя без згоди одного з них, а саме без згоди позивача. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 СК України. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Позивачем [PERSON] не надано суду будь-яких належних, допустимих та достатніх доказів, які могли б підтвердити статус транспортних засобів як майна, що належить їй та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а саме, що вказані транспортні засоби є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Про обставини набуття транспортних засобів та джерело коштів на їх придбання як представник позивача [PERSON], так і представник третьої особи [PERSON] жодних пояснень суду не надали, як не надали і жодних доказів щодо вказаних обставин. Враховуючи встановлені по справі обставини, висновок експерта від 08 листопада 2016 року № 1.1-223/16 про те, що підпис в графі «За згодою дружини, [PERSON]» на договорі застави виконаний не [PERSON], а іншою особою, суд при вирішенні спору до уваги не приймає, оскільки він по суті не впливає на характер встановлених судом спірних правовідносин та на ухвалення рішення по справі в цілому. Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16), від 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469цс16), від 22 лютого 2017 року (справа № 6-17цс17), від 18 травня 2016 року (справа № 6-1327цс15), від 07 вересня 2016 року (справа № 6-801цс16).

Outcome: dismissed