Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

Представник Комунального підприємства з питань будівництва житлових будинків «Житлоінвестбуд-УКБ» (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), відповідно до якого просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь грошові кошти у сумі 495 630, 00 грн. в рахунок відшкодування завданої шкоди та витрати по сплаті судового збору в розмірі 7472, 00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.10.2017 близько 16:30 відповідач 1, [PERSON] , керуючи автомобілем марки «DAEWOO», д.н.з. [NUMBER] який належить відповідачу 2, [PERSON] , скоїв зіткнення з автомобілем марки «VOLKSWAGEN» , д.н.з. [NUMBER] , яким керував водій КП «Житлоінвестбуд-УКБ» [PERSON] . Внаслідок ДТП автомобіль марки «VOLKSWAGEN» , д.н.з. [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Вартість завданих автомобілю матеріальних збитків становить 495 630, 55 грн. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.11.2017 відповідача 1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. З врахуванням наведеного, а також на підставі ст. 1166, 1190 ЦК України позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Від відповідача 1 відзив не надходив. Ві відповідача 2 відзив не надходив. 22.01.2018 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою залишив позовну заяву без руху. Позивачу було встановлено строки для усунення недоліків 05.11.2018 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою відкрив провадження в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам встановлено строки для надання до суду заяв по суті справи. 19.03.2019 Шевченківський районний суд м. Києва своєю ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач 1 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, ухвала про відкриття провадження та судові повістки направлялись відповідачу за останнім відомим місцем проживання. Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, ухвала про відкриття провадження та судові повістки направлялись відповідачу за останнім відомим місцем проживання. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. З врахуванням тієї обставини, що відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомили, відзиву проти позовної заяви не надали, а також того, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. В судовому засіданні встановлено, що 04.10.2017 о 16 год. 30 хв. в м. Києві на перетині вул. Мельникова та вул. Оранжерейна, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «DAEWOO», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та який належить [PERSON] та автомобіля марки «VOLKSWAGEN» , д.н.з. [NUMBER] . Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 22.11.2017, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Згідно положень ч.6 ст.82 ЦПК України вирок в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Так, згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (ч. 2 ст. 1192 ЦК України). Положеннями статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Так, позивач вказує, що є власником автомобіля марки «VOLKSWAGEN» , д.н.з. [NUMBER] , якому внаслідок ДТП, що сталась 04.10.2017, було завдано матеріальних збитків, розмір яких становить 495 630, 55 грн. При цьому, позивач вважає, що завдану шкоду мають відшкодувати як відповідач 1, з вини якого сталась ДТП, так і власник самого транспортного засобу, відповідач 2. Разом з тим, позивачем не надано до матеріалів справи доказів, які свідчили про належність вказаного транспортного засобу на праві власності саме позивачу. При цьому, Наказ КП «Житлоінвестбуд-УКБ» про закріплення легкових службових автомобілів від 29.09.2009 № 38, з якого вбачається, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN» , д.н.з. [NUMBER] , було закріплено в 2009 році за [PERSON] , не свідчить про наявність права власності на зазначений автомобіль у позивача. Крім того, позивачем не надано доказів і того, що гр. [PERSON] на момент ДТП перебував у трудових чи цивільно-правових відносинах з позивачем. Також позивач вказує, що розмір завданих внаслідок ДТП збитків його майну підтверджуються висновком сервісної компанії та надає Ремонтну калькуляцію та копію Рахунку від 24.10.2017. Так, з Ремонтної калькуляції № 2310253764 від 24.10.2017 вбачається, що вартість ремонту становить 495 630, 55 грн. При цьому, з матеріалів справи не вбачається, які саме пошкодження отримав автомобіль марки «VOLKSWAGEN», д.н.з. [NUMBER] , а відтак суд позбавлений можливості встановити, що для усунення пошкоджень, отриманих автомобілем внаслідок ДТП необхідні саме ті ремонтні роботи, які перераховані в Калькуляції. За таких обставин, суд критично оцінює зазначений доказ, оскільки Ремонтна калькуляція не визначає вартість завданого внаслідок ДТП матеріального збитку, а лише містить докладний опис ремонтних робіт з відповідними затратами часу на його проведення та вартістю деталей та інших витратних матеріалів. Копія Рахунку № 2310253764-1 від 24.10.2017 на суму 495 630, 55 грн., виписаного на КП «Житлоінвестбуд-УКБ» також не свідчить Будь-яких інших доказів, які б підтверджували вартість завданого саме внаслідок ДТП збитку позивачеві до матеріалів справи останнім не надано. Щодо вимог, пред`явлених до відповідачів суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, за загальним правилом та у відповідності до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно вимог ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) встановлено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно п. 36.2 ст. 36 Закону страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідний правовий висновок зробив ВС в своїй постанові від 04.07.2018 по справі № 755/18006/15-ц. Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до страхової компанії відповідача 1 з вимогою щодо сплати страхового відшкодування, не надано доказів відмови Страховика у здійсненні такої виплати. Позивачем взагалі не надано доказів того чи було застраховано автомобіль, яким керував відповідач 1. Крім того, згідно ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач 2, [PERSON] , є власником автомобіля марки «DAEWOO», д.н.з. [NUMBER] . При цьому, саме лише посилання позивача на ту обставину, що відповідач 2 як власник зазначеного транспортного засобу, повинен нести солідарну відповідальність з відповідачем 1 за завдану позивачеві матеріальну шкоду на підставі ст. 1190 ЦК України, не є достатнім та допустимим доказом того, що відповідач 2 разом з відповідачем 1 своїми спільними діями або бездіяльністю завдали шкоди позивачу. Крім того, відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). З огляду на вище викладене, позивачем не надано також доказів того, на якій саме правовій підставі відповідач 1 здійснював керування автомобілем, належним на думку позивача, відповідачу 2. Разом з тим, від характеру правовідносин, які склались між відповідачами внаслідок керування транспортним засобом «DAEWOO», д.н.з. [NUMBER] залежить, в свою чергу і порядок відшкодування шкоди, в тому числі, залежить і та обставина, у якої саме особи виникає обов`язок таку шкоду відшкодувати. Враховуючи вище викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів в розумінні ст. 12, 81 ЦПК України на підтвердження тих обставин, на які останній посилається як на підставу для задоволення позову, а відтак позовні вимоги є необґрунтованими, позивачем не доведено та такими, що не підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed