Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

представник позивача [PERSON] адвокат Турецька Є.А. звернулася в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у користуванні [PERSON] квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом виселення відповідача із самоправно зайнятого жилого приміщення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 19 травня 2003 року позивач є власником квартири [ADDRESS] . відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 24 червня 2003 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який було розірвано на підставі рішення Перечинського районного суду від 17 жовтня 2018 року. проте, незважаючи на незважаючи на фактичне припинення шлюбних відносин у 2011 році і розірвання шлюбу у 2018 році відповідач самовільно продовжує проживати\~ у житлі, яке належить позивачу на праві приватної власності. У зв`язку з цим [PERSON] вимушена здійснювати додаткові витрати на комунальні послуги за сторонню особу та позбавлена можливості вільно користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яке необхідне для її проживання та проживання її сина. [PERSON] проживає у вищевказаному житлі самовільно без будь-яких підстав, категорично відмовляється виселятися та вчиняє конфлікти щодо вказаного житла. Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача, не має правових підстав займати вказане житло, натомість має інше зареєстроване місце проживання ( [ADDRESS] , а отже має право користуватися іншим житловим приміщенням і виселення не позбавляє його права на житло, тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] адвокат Турецька Є.А. у підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, а також не заперечила проти винесення заочного рішення. У судове засідання відповідач не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що зі сторонами перебуває у добросусідських відносинах. Востаннє відповідача бачила у лютому чи березні вдома. Потім потрапила у лікарню, після чого такого вже не зустрічала. Коли позивачки немає вдома, то у квартирі все спокійно. Однак тоді, коли [PERSON] поверталася додому, то до них неодноразово приїжджала поліція. Вона оплачує їм комунальні послуги, а вони їй за це повертають гроші. Коли [PERSON] був вдома, то кошти їй повертав саме він. На скільки їй відомо, відповідач має кімнату у гуртожитку. На даний час у вищевказаній квартирі проживає син позивачки зі своєю дружиною та дитиною. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Згідно зі ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору дарування від 19 травня 2003 року позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомо майна №152146180 від 09 січня 2019 року (а. с. 5-6).\~ Також встановлено, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 17 жовтня 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу задоволено повністю та розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] ; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Перечинським РВ УМВС України в Закарпатській області 05 липня 2003 року), та [PERSON] , [INFO] ( [ADDRESS] ; паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий Бучацьким РВ УМВС України в Тернопільській області 22 грудня 1995 року), зареєстрований у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 24 червня 2003 року, актовий запис № 07 (а. с. 7-9). З відповіді Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області від 28 серпня 2018 року №4690/196/25/3-2018, наданої на адвокатський запит [PERSON] , вбачається, що 11 серпня 2018 року о 13.32 год в чергову частину Перечинського ВП надійшло повідомлення громадянки [PERSON] , мешканки [ADDRESS] про те, що її колишній чоловік [PERSON] погрожує їй. Дане повідомлення було зареєстровано в ЄО Перечинського ВП за №2031 від 11 серпня 2018 року та на місце події направлено наряд сектору реагування патрульної поліції. В ході розгляду даного повідомлення було опитано вказаних громадян, які в своїх поясненнях зазначили, що 11 серпня 2018 року близько 13.30 год у с [ADDRESS] Дубриничі по вул. Центральній між ними дійсно виник конфлікт, в ході якого вони на підвищених тонах, без використання нецензурних слів, виясняли між собою спірні питання через поділ майна. На основі вищевикладеного даним громадянам було роз`яснено, що відносини, які між ними виникли, містять цивільно-правовий характер та рекомендовано звернутися для розподілу майна до суду (а. с. 10).\~ Ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч. 1 ст. 405 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз`яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03). Отже, враховуючи вищевикладене та те, що відповідач [PERSON] , який не є членом сім`ї власника, систематично порушуючи правила співжиття, робить неможливим для інших проживання із ним у квартирі [ADDRESS] , а заходи запобігання і громадського впливу на нього є безрезультатними, а також те, що виселення відповідача переслідує законну мету, оскільки здійснюється в інтересах громадської безпеки, для захисту здоров`я, прав та свобод позивача, відповідає принципу пропорційності такого заходу, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved