Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на прострочення відповідачами виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 165 600 грн. 15 коп., а тому просить стягнути солідарно з відповідачів 3 % річних від простроченої суми в розмірі 36 263 грн. 66 коп. та пеню в розмірі подвійної облікової ставки в розмірі 35 598 грн. 32 коп., а всього 71 861 грн. 98 коп. за період з 12 листопада 2010 року по 28 травня 2020 року. Представник позивача до суду не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позову. Відповідачі подали суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечили, посилаючись на те, що рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 165 600 грн. 15 коп. ними виконано в повному обсязі та борг фактично погашено, а постановою головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 травня 2020 року виконавче провадження №27725732 закінчено у зв`язку з виконанням рішення суду. Крім того просили застосувати в цій справі наслідки спливу позовної давності, яка згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки, штрафу та пені становить один рік. Відповідачі в суді проти задоволення позову заперечили з викладених у відзиві підстав. Пояснили, що про заміну кредитора у зобов`язані вони не повідомлялися, дані про що відсутні в матеріалах виконавчого провадження. Представник позивача подав суду відповідь на відзив в якому зазначив, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а тому наявність судових актів - не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальність за порушення строків розрахунків по кредитному зобов`язанню. Відтак банк або інша фінансова установа - має право нараховувати відсотки за кредитним договором лише у межах строку на який відповідний кредит було надано, а після настанням терміну повернення кредиту в повному обсязі кредитор втрачає право нараховувати відсотки, та набуває право здійснювати нарахування згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України (інфляційні нарахування та 3% річних). Також зазначив, що договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Заслухавши відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 26 вересня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання кредиту та заставу транспортного засобу №11223496000, відповідно до умов якого банком надано позичальнику грошові кошти для придбання автомобіля в сумі 19 268 доларів США строком до 26 вересня 2014 року зі сплатою 12% річних. Погашення кредиту мало відбуватися шляхом внесення щомісячних платежів відповідно до графіку погашення кредиту. Згідно п. 2.1 договору у забезпечення виконання грошових зобов`язань позичальника за даним договором останнім передано в заставу транспортний засіб - автомобіль марки Citroen, модель Berlingo, 2007 року випуску д.н.з. [NUMBER] . Того ж дня, 26 вересня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки №145148, відповідно до умов якого остання зобов`язалася перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов`язань за кредитним договором. Згідно п. 1.4 цього договору передбачено, що відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 165 600 грн. 15 коп. На виконання вказаного рішення Оболонським районним судом міста Києва 23 травня 2011 року видано виконавчі листи №2-7144. Постановою головного державного виконавця Оболонського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 травня 2020 року виконавче провадження №27725732 з примусового виконання виконавчого листа №2-7144 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду на користь стягувача АТ «УкрСиббанк». 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке виступає правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно п. 2.1 якого продавець погоджується продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх покупцеві, а покупець цим погоджується придбати права вимоги за кредитами та прийняти їх та сплатити ціну купівлі. Згідно п. 2.3 вказаного договору вбачається, що права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця та, з урахуванням інших зобов`язань продавця та покупця, викладених у цьому договорі, зобов`язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаним з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передачі прав вимоги за кредитами у дату закриття. Як вбачається з акту прийому-передачі від 27 грудня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором №11223496000 від 26 вересня 2007 року. 09 листопада 2018 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», укладено договір №950/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути в майбутньому та які включають, зокрема право вимоги до боржників, майнових та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених в додатку №1,2 до цього договору. Згідно п. 1.3 договору майнові права вважаються переданими з моменту підписання цього договору. Як вбачається з позовної заяви ТОВ «Вердикт Капітал» просить стягнути солідарно з відповідачів 3 % річних від простроченої суми в розмірі 36 263 грн. 66 коп., нарахування яких проведено на суму 126 653 грн. 12 коп. за період з 12 листопада 2010 року (дати ухваленні рішення про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором) по 28 травня 2020 року (дати винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) та пеню в розмірі подвійної облікової ставки в розмірі 35 598 грн. 32 коп., за період з 28 травня 2019 року по 28 травня 2020 року з урахуванням позовної давності в один рік. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1069 ЦК України права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Так, у частині п`ятій статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникнути з рішення суду. Невиконання умов, визначених змістом зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та постанові від 19 червня 2019 року в справі № 646/14523/15-ц). Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Як передбачено ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Відповідно до вимог ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, на підтвердження переходу від ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» прав вимоги за кредитним договором №11223496000 від 26 вересня 2007 року щодо позичальника [PERSON] представником позивача суду надано витяг з Додатку №1 до договору №950/К купівлі-продажу майнових прав від 09 листопада 2018 року. Разом з тим, додаток №1 до договору про відступлення прав вимоги саме за кредитним договором №№11223496000 від 26 вересня 2007 року, який би містив всі необхідні реквізити офіційного документу, підписаний обома сторонами договору, суду не наданий. Відтак належних, допустимих та достатніх доказів того, що 09 листопада 2018 року до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №11223496000 від 26 вересня 2007 року щодо позичальника [PERSON] , стороною позивача не надано, а тому факт зміни первісного стягувача за вказаним кредитним договором встановити неможливо, коли боржники повністю сплатили заборгованість за кредитним договором на користь первісного кредитора АТ «УкСиббанк». Відсутні в матеріалах справи й належні, допустимі й достатні докази, того, що відповідачі письмово повідомлялися про заміну кредитора у зобов`язанні, коли згідно вимог ст. 516 ЦК України новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків у разі відсутності такого повідомлення. Суду не надано належні, допустимі та достатні докази того, що позивач в період з 12 листопада 2010 року по 28 травня 2020 року відповідно до вимог ст.ст. 512-517 ЦК України став новим кредитором у зобов`язанні, у встановленому Законом порядку повідомив боржників про перехід прав вимоги у зобов`язанні за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 165 600 грн. 15 коп., а також набув прав стягувача у грошовому зобов`язанні згідно вказаного рішення суду (ст. 442 ЦПК України). Відтак в суді не доведено виникнення у позивача суб`єктивного права кредитора нараховувати у зазначений вище період штрафні санкції за несвоєчасне виконання боржниками вказаного грошового зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України, коли виконавче провадження №27725732 з примусового виконання виконавчого листа №2-7144 закінчено 28 травня 2020 року на підставі повного фактичного виконанням рішення суду про стягнення заборгованості на користь стягувача АТ «УкрСиббанк». Крім того, суд звертає увагу на те, що Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності, а тому даний Закон не може бути застосованій до правовідносин, що виникли в цій справі, який на фізичних осіб боржників не поширюється. За таких обставин, порушених прав позивача в цій справі, які б підлягали б захистові судом не встановлено, а тому в задоволенні позову про це слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed