Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Дмитренко Володимир Павлович звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними правочинів та скасування рішення про державну реєстрацію прав. Представники позивача [PERSON] адвокати Дмитренко В.П., Галушка В.В. в судовому засіданні позов підтримали, просять його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Сидор Володимир Андрійович в судовому засіданні позов заперечив. Він 16 квітня 2018 року надав суду відзив, із змісту якого вбачається, що у 2016 році до [PERSON] звернулась її дочка [PERSON] та повідомила, що домовилась з позивачем [PERSON] , який є колишнім її чоловіком, про передачу у власність незавершеного будівництва житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , оскільки їх троє дітей після розірвання шлюбу залишились проживати з матір`ю, з метою забезпечення їх матеріального становища. Для цього [PERSON] попросила [PERSON] від імені [PERSON] укласти договір дарування зазначеного нерухомого майна, для чого передала їй довіреність від 30 серпня 2016 року. [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Кривіцької М.А., де на підставі цієї довіреності підписала від імені [PERSON] договір дарування незавершеного будівництва житлового будинку. Наявність зазначеної довіреності у Єдиному реєстрі перевірено нотаріусом Кривіцькою М.А. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги надані суду докази та дослідивши їх в сукупності, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які мстять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 1, 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Встановлено, що позивачу [PERSON] належало на праві власності таке нерухоме майно: - об`єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , 49% готовності, що підтверджується технічним паспортом від 01 грудня 2016, виготовленим ТзОВ «Бізнес Центр «Прометей» на об`єкт незавершеного будівництва - індивідуальний житловий будинок, готовність - 49%, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 16-17); договором від 17 серпня 1999 року купівлі-продажу, укладеним між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідченого державним нотаріусом Бродівської державної нотаріальної контори Збавдень О.Є. за реєстровим № 1493 (т. 1, а.с. 18); повідомленням від 19 жовтня 2016 року, виданим Інспекцією ДАБК у Львівській області (серія та номер: ЛВ062162922083) про початок виконання будівельних робіт (т. 1 а.с. 19); витягом від 13 грудня 2016 року № 75669441 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 20); - земельна ділянка площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з кадастровим номером 4620355400:15:002:0056, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується вищезгаданим договором № 1493 (т. 1 а.с. 18) та Державним актом від 28 грудня 2001 року серії ІІІ-ЛВ № 031336 на право власності на земельну ділянку, виданим Підкамінською селищною радою Бродівського району Львівської області (т. 1 а.с. 21). 05 вересня 2016 року у республіці Португалія за адресою: [ADDRESS] , повіреним Палати повірених Жозе Карлош Олівейра Кошта (професійне посвідчення № [NUMBER]) за реєстровим № 2599466, було засвідчено довіреність від 30 серпня 2016 року, вчинену від імені [PERSON] , згідно якої уповноважено [PERSON] укласти і підписати від імені [PERSON] договір дарування незавершеного будівництва житлового будинку (49% готов\-ності) та земельної ділянки [ADDRESS] , його колишній дружині [PERSON] \-вні, на умовах, що ним узгоджені. Даний факт підтверджується витребуваною у приватного нотаріуса Бродівського районного нотаріального округу Львівської області Кривіцької М.А. довіреністю від 30 серпня 2016 року із апостилем на ній (т. 1 а.с. 203-207). Представник позивача Дмитренко В.П. стверджує, що [PERSON] 30 серпня 2016 року у республіці Португалія не підписував довіреність на право відчуження вказаного нерухомого майна. На підтвердження цього суду надано паспорт громадянина Португалії для виїзду за кордон, тип РС, код країни PRT, № [NUMBER], виданий 27 серпня 2015 Службою прикордонного контролю іноземців, де є відомості про в`їзд [PERSON] в Україну 06 серпня 2016 року та виїзд з України 04 вересня 2016 року через пункт пропуску Краковець-Корчова (Львівська обл., Яворівський р-н.). Копію паспорта долучено до матеріалів справи (т. 1 а.с. 12-13). Також представник позивача зазначає, що [PERSON] не мав наміру безоплатно, на шкоду власним інтересам передавати належне йому на праві власності нерухоме майно у власність своїй колишній дружині [PERSON] . Допитаний судом в порядку ст. 92 ЦПК як свідок позивач [PERSON] в судовому засіданні 27 грудня 2018 року надав аналогічні пояснення до тверджень його представника адвоката Дмитренка В.П. (т. 1 а.с. 249-250). Окрім того, висновком експерта № 4978/5857 від 23 листопада 2018 року Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз з криміналістичної судово-почеркознавчої експертизи дослідження почерку і підписів та судово-технічної експертизи дослідження реквізитів документів за матеріалами цивільної справи № 439/250/18 стверджується, що «Штрихи короткого цифрового запису «30.08.2016» та підпису від імені [PERSON] , розташованих після основного тексту довіреності іноземною мовою від імені [PERSON] , посвідченої повіреним м. Гуарда (Португалія) 30.08.2016 р., виконані за допомогою кулькової ручки-ролера, спорядженого спеціальним чорнилом. Короткий цифровий запис «30.08.2016», розташований після основного тексту довіреності іноземною мовою від імені [PERSON] , посвідченої повіреним м. Гуарда (Португалія) 30.08.2016 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] , розташований після основного тексту довіреності іноземною мовою від імені [PERSON] , посвідченої повіреним м. Гуарда (Португалія) 30.08.2016 року, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням справжніх підписів [PERSON] » (т. 1 а.с. 196-198). 01 лютого 2017 року на підставі довіреності від 30 серпня 2016 року [PERSON] (яка є мамою [PERSON] ) було укладено від імені [PERSON] з представником [PERSON] (яка відповідно є дочкою [PERSON] ) [PERSON] договір дарування незавершеного будівництва та земельної ділянки, посвідченого за реєстровим № 217 нотаріусом Кривіцькою М.А., згідно якого передано у власність [PERSON] належне до цього на праві власності [PERSON] нерухоме майно: незавершене будівництво та земельну ділянку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується цим Договором (т. 1 а.с. 14-15) та Інформаційною довідкою від 29 грудня 2017 року № 109603148 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (т. 1 а.с. 22). На підставі цього договору 01 лютого 2017 нотаріусом [PERSON] були прийняті рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексними номерами: 1) 33658717, згідно якого 01 лютого 2017 року нотаріусом внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, запис за номером 18803281 про реєстрацію за [PERSON] права власності на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1160876746203 та 2) 33656792, згідно якого 01 лютого 2017 року нотаріусом внесено до Реєстру запис за номером 18801523 про реєстрацію за [PERSON] права власності на незавершене будівництво, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1115922546203, що підтверджується Довідкою №109603148 (т. 1 а.с. 22). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може супере\-чити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інте\-ресам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, довіреність від 30 серпня 2016 року, як правочин, в порушення вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України суперечить приписам ч. 2 ст. 207, ч. 1 ст. 245 ЦК України, оскільки не підписана [PERSON] , а також в порушення вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України його волевиявлення не було вільним і не відповідає його внутріш\-ній волі, позаяк [PERSON] не мав наміру безоплатно передавати у власність належне йому нерухоме майно своїй колишній дружині [PERSON] . У ч. 3 ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, дотримання яких необхідне для дійсності правочину, серед яких, зокрема, волевиявлення учас\-ника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України недотримання в момент укладен\-ня правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених, в тому числі ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, є підставою недійсності цього правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або право\-чин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, оскільки в момент укладення довіреності від 30 серпня 2016 року не були дотримані вимоги, встановлені ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, то ця довіре\-ність відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсною згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України з моменту її вчинення. Оскільки [PERSON] було подаровано від імені [PERSON] своїй дочці [PERSON] незавершене будівництво та земельну ділянку на підставі повноважень, визначених довіреністю від 30 серпня 2016 року, яку [PERSON] не підписував, то вказане нерухоме майно фактично вибуло на підставі договору від 01 лютого 2017 року з власності [PERSON] всупереч його внутрішній волі, а відтак, цей договір відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України у поєднанні з ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 236 ЦК України підлягає визнанню недійсним з момен\-ту його вчинення. Відповідно до п. 2, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК У країни недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні май\-ном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одер\-жано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припи\-нення підлягають державній реєстрації. Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію ре\-чових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону державній реєстрації прав підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва. Із змісту ч. 1, 2 ст. 15 цього Закону вбачається, що реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Відповідно до ч. 3 ст. 26 цього Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися у Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Відповідно до п. 1, 8 ст. 27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкти незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року. За таких обставин суд погоджується із твердженням представника позивача про те, що для відновлення становища, яке існувало до порушення оспорюваними довіреністю від 30 серпня 2016 року та Договором від 01 лютого 2017 року прав [PERSON] , як власника земельної ділянки та незавершеного будівництва, необхідно обрати до вже наведеного вище способу захисту додатковий спосіб захисту у вигляді вимоги про скасування рішень нотаріуса Кривіцької М.А. № 33658717 та № 33656792, прийнятих нею як реєстратором на підставі Догово\-ру від 01 лютого 2017 року. В ході судового розгляду справи, а саме, 01 березня 2018 року судом вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони [PERSON] , [INFO] , що проживає у [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , відчужувати земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 4620355400:15:002:0056, цільове призначен\-ня: «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських бу\-дівель та споруд (присадибна ділянка)», реєстраційний номер об`єкта нерухо\-мого майна 1160876746203 та незавершене будівництво, об`єкт житлової не\-рухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1115922546203, а також заборонено реєстраторам Державного реєстру ре\-чових прав на нерухоме майно приймати рішення щодо вказаної земель\-ної ділянки та незавершеного будівництва. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Із пояснень представника позивача Дмитренка В.П. вбачається, що заходи забезпечення позову підлягають скасуванню повністю, оскільки в такому випадку вони діятимуть ще протягом дев`яноста днів з дня набрання відповідним рішенням законної сили. За таких обставин суд вважає за необхідне заходи забезпечення позову скасувати. Пунктом 6 частини 1 статті 264 ЦПК на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення, серед іншого, вирішити питання про розподіл між сторонами судових витрат. Із змісту ст. 133 ЦПК вбачається, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. В ході судового розгляду встановлено, що згідно Закону України «Про судовий збір» позивачем сплачено судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 2819,20 грн. та за подачу заяви про вжиття заходів забезпечення позову у розмірі 352,40 грн. (т. 1 а.с. 1, 2). Загальна сума судового збору становить 3171,60 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦПК суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов`язок чи право стягнення є солідарним. Відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Тому суд вважає, що підстави для солідарного обов`язку по сплаті судових витрат відсутні. Як вбачається із пояснень представника позивача та наданих суду доказів, позивачем понесено витрати на проведення експертизи 8580,00 грн. (т. 1 а.с. 193); на переклад документів 7000,00 грн. (т. 2 а.с. 113) та 2452,00 грн. (т. 2 а.с. 126). Загальна сума цих витрат становить 18032,00 грн. Сума витрат позивача по сплаті судового збору, за проведення експертизи та переклад документів становить 21203,60 грн. Ці витрати мають бути відшкодовані позивачу відповідачами у рівних частинах, тобто з кожного відповідача по 10601,80 грн.

Outcome: approved