Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Представник звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір дарування від 11.09.2013 року квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Гуковою Н.Є. (зареєстровано в реєстрі за № 2754), удаваним правочином та застосувати до нього правові положення договору купівлі-продажу; визнати квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] по 1-А частині за кожним; стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати, пов`язані з подачею та розглядом даної позовної заяви. В обгрунтування позовних вимог вказано, що позивач була власником однокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , де певний час проживало подружжя. Матері [PERSON] - [PERSON] , належала двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Між сторонами була досягнута домовленість, що [PERSON] продає [PERSON] (брату і сину відповідачів відповідно) квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] продає подружжю [PERSON] та [PERSON] квартиру, розташовану [ADDRESS] . 11.09.2013 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладеного договір купівлі-продажу квартири. Одночасно повинен був бути укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Проте, в подальшому позивач дізналась, що квартира за адресою: [ADDRESS] , в якій подружжя проживало та було зареєстровано, належить [PERSON] на підставі договору дарування, а не на підставі договору купівлі-продажу. Позивач вважає укладений договір дарування удаваним правочином, оскільки відповідачі навмисно оформили фактичну купілю-продаж квартири договором дарування, щоб позбавити позивача будь-яких прав на вищевказану квартиру. Поряд з тим, представник вказує, що оскільки презумпція права спільної сумісної власності подружжя на спірне у справі майно є непохидною, тому майно, яке вказане у позовній заяві, і було придбане сторонами за час спільного проживання є спільною сумісною власністю подружжя. 28.07.2020 року від адвоката Цюпик О.В. - представника [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому адвокат вказала, що [PERSON] не визнає в повному обсязі, вважає, що обидва договори були укладені у відповідності до вимог чинного законодавства та відповідали дійсній волі усіх сторін правочинів. Оскаржуваний договір було укладено у відповідності до вищезазначених вимог чинного законодавства, тому і підстав для визнання його удаваним не має. Крім того, адвокат вказала, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду (а.с. 41-44). В судовому засіданні 29.11.2021 року представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Цюпик О.В в судовому засіданні 29.11.2021 року позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являлась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відзиву на позовну заяву не надходило. Від третьої особи - приватного нотаріуса Гукової Н.Є. надійшла заява про проведення розгляду справи без її участі (а.с. 69). Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані сторонами докази, суд дійшов такого висновку. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 05.08.2006 року та який було розірвано 06.06.2019 року рішенням Богунського районного суду м. Житомира (а.с. 11-12). В шлюбі сторони стали батьками [PERSON] , 2008 року народження, [PERSON] , 2012 року народження (а.с. 13, 14). [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . На підставі договору купівлі продажу від 11.09.2013 року указану квартиру позивач продала [PERSON] , який є братом [PERSON] та сином відповідача [PERSON] (а.с. 15-17). 11.09.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування, за яким до останнього перейшло право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 18-19) Позивач стверджує, що договір дарування від 11.09.2021 року є удаваним правочином, оскільки мав бути укладений договір купівлі продажу. ЩОДО ВИЗНАННЯ ДОГОВОРУ ДАРУВАННЯ УДАВАНИМ ПРАВОЧИНОМ Частиною першою ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до частин 1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони. Статтею 717 ЦК України передбачено за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме. За таких обставин, для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників, що викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі №357/3132/15-ц, провадження № 61-16179св19. В судовому засіданні 07.07.2021 року було допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка є знайомою сторін, пояснила, що подружжя [PERSON] планували купити двокімнатну квартиру, відповідач [PERSON] зазначав, що двокімнатну квартиру було куплено. Свідок [PERSON] , яка є зведеною сестрою позивача, пояснила, що за словами позивача гроші від продажу її однокімнатної квартири були сплачені відповідачу [PERSON] за купівлю двокімнатної квартири, як саме передавались кошти за купівлю двокімнатної квартири свідок не знає. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю позивача, пояснила, що одночасно було продано позивачем однокімнатну квартиру та придбано подружжям двокімнатну квартиру, що належала [PERSON] . Свідок [PERSON] , який є братом відповідача [PERSON] , пояснив, що за купівлю однокімнатної квартири він особисто відав гроші [PERSON] . Свідок стверджує, що нотаріус оголошувала зміст договорів та позивач була обізнана який договір укладено. Оцінюючи покази свідків, суд вважає, що вони жодним чином не можуть підтвердити як обставини позову так і відзиву, не мають властивостей доказів, які передбачені вимогами статей 77-80 ЦПК України, а відтак не приймаються судом до уваги. У позові стверджується, що договір дарування є удаваним оскільки відповідачі бажали позбавити [PERSON] будь яких прав на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд враховує, що оскаржуваний договір був укладений у 2013 році, шлюб між сторонами розірвано у 2019 році жодних доказів на підтвердження того, що станом на вересень 2013 року між подружжями погіршились відносини, які на той час могли прогнозувати розірвання шлюбу, що в свою чергу тягло б за собою вирішення питання про поділ спільного майна подружжя, в ході розгляду не встановлено. Так, спочатку було оформлено договір купівлі-пролажу квартири [ADDRESS] , вартість квартири визначено у розмірі 106 580,00 грн, позивач указаний договір підписала, а отже отримала указані кошти за продаж квартири. У позові стороною позивача вказано, що [PERSON] була переконана, що 11.09.2021 року мали укладатись договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , а також договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . З указаних тверджень слідує, що якщо позивач була упевнена, що [PERSON] мала намір та за попередньою домовленістю усіх сторін, саме продати двокімнатну квартиру то, логічно, що покупцями мали б виступати [PERSON] та [PERSON] , остання мала б підписувати договір купівлі-продажу та передати продавцю певну суму коштів за купівлю двокімнатної квартири. А та обставина, що [PERSON] 11.09.2013 року не підписувала другого договору про купівлю-продаж двокімнатної квартири, не передавала коштів у зв`язку з купівлею указаної квартири, при укладенні договору приватним нотаріусом не було оголошено, що укладається договір купівлі-продажу між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] з другої сторони, на той момент вже свідчила про те, що відповідного договору не укладалось. Докази того, що [PERSON] передавала кошти [PERSON] у зв`язку з укладенням догоовру купівлі продажу квартири [ADDRESS] в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що уклавши, на твердження позивача, удаваний правочин - договір дарування від 11.09.2013 року, між сторонами насправді встановились інші правовідносини, та на що була спрямована воля сторін в удаваному правочині. Наведене в сукупності свідчить про те, що позивач була обізнана про правову природу двох договорів, які укладались 11.09.2021 року, жодних доказів, які б свідчили про те, що договір дарування від 11.09.2013 року має ознаками удаваного правочину - в матеріалах справи відсутні. ЩОДО ВИЗНАННЯ МАЙНА ОБ`ЄКТОМ СПІЛЬНОЇ СУМІСНОЇ ВЛАСНОСТІ ПОДРУЖЖЯ, ПОДІЛ МАЙНА Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Поряд з тим, відповідно до пунктів 1-3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За таких обставин, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати договір дарування від 11.09.2021 року удаваним, нерухоме майно у виді квартири [ADDRESS] набуто відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування, в силу статті ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю, а тому підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, її поділу відсутні. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку про необґрунтованість, не доведеність позовних вимог та відмовляє в їх задоволенні у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, витрати по сплаті судового збору у справі покладаються на позивача.

Outcome: dismissed