Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

Представник позивача 28.07.2014 року звернувся в суд з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що 14.03.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та відповідачем було укладено кредитний договір №08/03/2008/840К-701, відповідно до якого, відповідачу було видано кредит у розмірі 177946,40 доларів США на строк до 02.03.2034 року, зі сплатою відсотків за користування цим кредитом у розмірі 13,39 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між сторонами, 14.03.2008 року, було укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого, гарантією повернення відповідачем кредиту стали дев'ять земельних ділянок, що розташовані по вул. Поміщика Оболенцева, по вул. Ясноозерній, по вул. Червона Гірка в с. Гур'ївка Новоодеського району Миколаївської області, які були передані відповідачем банку в іпотеку. Посилаючись на порушення відповідачем умов вищевказаного кредитного договору, на не виконання ним своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, внаслідок чого, станом на 04.07.2014 року, у відповідача виникла загальна заборгованість по кредитному договору в сумі 372136,79 доларів США, позивач просив суд в рахунок погашення існуючої заборгованості по кредитному договору звернути стягнення на предмет іпотеки, з правом укладення договору купівлі-продажу з будь-якими особами за ціною визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна , на час укладення правочину щодо відчуження вищевказаного предмету іпотеки, з направленням отриманих коштів від реалізації предмета іпотеки на погашення перед позивачем заборгованості по кредитному договору. На час реалізації іпотечного майна, позивач просив передати його в управління позивачу та просив суд надати: - право позивачу отримати дублікати правовстановлюючих документів в органах нотаріату та в будь-яких інших органах державної влади, місцевого самоврядування та будь-яких установах незалежно від форми власності, - право на отримання витягу з реєстру прав власності на дане нерухоме майно в реєстраційній службі ГУЮ в Миколаївській області, всіх підпорядкованих структурних підрозділах, в тому числі, але не виключено, в реєстраційній службі Миколаївського міського управління юстиції або в інших органах, які будуть здійснювати функції з реєстрації речових прав на нерухоме майно, - право на отримання довідки та документів, які необхідні для укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду справи. На адресу суду від представника позивача надійшла письмова заява, в якій посилаючись на свою зайнятість, представник позивача підтримуючи заявлений позов, просив суд розглянути дану справу у відсутність представника позивача, не заперечуючи проти заочного розгляду справи, у випадку неявки відповідача. Відповідач в судові засідання не з'являвся і про причини своєї неявки суду не повідомив, хоча належним чином неодноразово повідомлявся судом про дату, час і місце судового розгляду справи направленням на його зареєстровану адресу проживання цих судових викликів, про що свідчать картки зворотних поштових повідомлень. Відповідно до ст.74 ЦПК України, відповідач вважається таким, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи. Відповідач не подав суду ніякої заяви про перенесення розгляду справи чи про розгляд справи у його відсутність, не повідомив він і про причини своєї неявки. Неявка відповідача до суду визнана без поважних причин. Справа, у відповідності з вимогами ст.ст.169, 224-226 ЦПК України, розглянута судом у відсутність представника позивача та у відсутність відповідача, на підставі наявності у справі достатніх даних про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши в судовому засіданні, в порядку письмового провадження, обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов безпідставний, недоведений, в зв'язку з чим, цей позов не підлягає задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем і позивачем 14.03.2008 року було укладено кредитний договір №08/03/2008/840К-701, відповідно до п.п.1.1 -1.5 якого, відповідачу було надано кредит у розмірі 177946,40 доларів США, на строк до 02.03.2034 року, зі сплатою відсотків за користування цим кредитом у розмірі 13,39 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань по цьому кредитному договору, між сторонами, 14.03.2008 року, було укладено і нотаріально посвідчено іпотечний договір, згідно з умовами якого, гарантією повернення відповідачем кредиту, стали дев'ять земельних ділянок, що знаходяться: перша, площею 0,2215 га, що розташована по [ADDRESS], друга, площею 0,2233 га, що розташована по [ADDRESS], третя, площею 0,2213 га, що розташована по [ADDRESS], четверта, площею 0,2400 га, що розташована по [ADDRESS], п'ята, площею 0,2395 га, що розташована по [ADDRESS], шоста, площею 0,2406 га, що розташована по [ADDRESS], сьома, площею 0,2500 га, що розташована по [ADDRESS], восьма, площею 0,2497 га, що розташована по [ADDRESS], дев'ята, площею 0,1020 га, що розташована по [ADDRESS]. Як вбачається з обґрунтування позовних вимог, відповідач порушував умови вищевказаного кредитного договору, не виконував своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, відсотків по ньому, внаслідок чого, станом на 04.07.2014 року, у відповідача виникла загальна заборгованість по кредитному договору, в сумі 372136,79 доларів США, яка складається з: заборгованості по кредиту в розмірі 176771,86 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 140177,74 долари США, пені в сумі 37392,55 долари США, штрафу в сумі 17794,64 доларів США. Відмовляючи в задоволені позову через безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог, у заявлений позивачем спосіб, суд виходить з наступного: Згідно з вимогами ст.ст.10,60 ЦПК України, на сторони по справі покладається обов'язок довести перед судом, позивачу свої позовні вимоги, а відповідачу заперечення проти позову, якщо ним позов не визнається. Як свідчать досліджені в судовому засіданні обставини справи, представник позивача, посилаючись на свою зайнятість, не виявив бажання з'явитися в суд і довести заявлені позовні вимоги. Суд, вирішуючи цей спір між сторонами, керується принципами диспозитивності, змагальності, і у відповідності до вимог ст.11 ЦПК України, позбавлений можливості самостійно витребовувати будь-які докази для з'ясовування фактичних обставин по справі, а тільки повинен сприяти сторонам у всебічному і повному з'ясуванні цих обставин справи, дотримуючись при цьому матеріальних і процесуальних прав сторін. Разом з тим, з досліджених судом в судовому засіданні письмових доказів, які були надані позивачем з позовом можна зробити висновок та стверджувати про те, що, по -перше: відбувається спроба незаконного відчуження земель сільськогосподарського призначення, що заборонено законом, у спосіб її незаконного переведення із земель сільськогосподарського призначення у землі будівництва і обслуговування житлових будинків та по -друге, що таку спробу незаконного відчуження цієї землі намагаються здійснити через суд, а саме через винесення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, якими виступили дев'ять земельних ділянок. Ці, свої висновки, суд робить з аналізу досліджених в суді письмових доказів - документів. Так, з правового аналізу обставин викладених в кредитному договорі вбачається, що 14.03.2008 року, між банком і відповідачем було укладено кредитний договір та договір іпотеки земельних ділянок, власником яких не являвся відповідач, так як надані суду документи не доводять тих обставин, що відповідач на момент укладення цих договорів, дійсно являвся їх власником, а п.п.1.2 кредитного договору від 14.03.2008 року та зміст іпотечного договору стверджують зворотне. Як свідчить п.1.2 цього кредитного договору, його було укладено, сторонами, з метою одержання [PERSON] кредитних коштів для проведення розрахунків по укладеним в цей же день, 14.03.2008 року, договорам купівлі-продажу земельних ділянок, які належать на правах власності іншим фізичним особам, а не відповідачу [PERSON] Представник позивача до суду не з'явився і не надав суду жодного доказу в підтвердження того, що відповідач по справі став законним власником переданих банку в іпотеку земельних ділянок, на які представник позивача просить суд звернути стягнення шляхом їх відчуження. Згідно ст. ст.125-126 ЗК України, ст.334 ЦК України, право власності на земельну ділянку в порядку її купівлі-продажу, виникає в особи з моменту нотаріального оформлення такого договору та проведення державної реєстрації. Системний аналіз Закону України «Про іпотеку», зокрема ст.5, дає підстави суду стверджувати, що предметом іпотеки може бути нерухоме майно, але тільки те майно, що належить іпотекодавцю на правах власності, так як від цього залежить можливість подальшої реалізації предмета іпотеки, а така реалізація можлива тільки тоді, коли предмет іпотеки належить іпотекодавцю. Суд зазначає, що відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.321 ЦК України, право власності є непорушним і, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права власності . Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосовано лише як виняток з мотивів суспільної необхідності і в порядку встановленому законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Тому, без доведеності представником позивача факту переходу до відповідача права власності на земельні ділянки, що були ним передані в іпотеку, враховуючи той факт. що договори - кредитний і іпотеки, оформлялись в один день, то в даному випадку суд позбавлений можливості постановити рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки(земельні ділянки). Крім того, суд зазначає, що у відповідності до ст. 16 ЦК України, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, але в інший спосіб, а саме через стягнення з боржника існуючої заборгованості по кредитному договору за судовим рішенням. Частиною 3 ст.509 ЦК України, передбачено, що зобов'язання повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Пунктом 1.3.1 цього кредитного договору, передбачена і встановлена плата за користування кредитом, у розмірі 13,39% річних на залишок заборгованості, та визначенням суми щомісячного платежу в іноземній валюті (доларах США), що на думку суду, згідно з наданої до позову анкети-заяви позичальника, явно не відповідає фінансово-майновому стану позивальника. Крім того, на думку суду, така плата за користування кредитом, що встановлена п.1.3.1 кредитного договору, з урахуванням фінансово-матеріального стану боржника, в черговий раз підтверджує попередньо зроблений висновок суду про те, що сторони, укладаючи цей кредитний договір, явно усвідомлювали те, що відповідач не зможе його належним чином виконувати, а тому забезпечили виконання відповідачем зобов'язань по цьому договору, укладенням договору іпотеки земельних ділянок, власником яких відповідач, на момент укладення цього кредитного і іпотечного договору, не являвся, а тільки намагався за отримані в кредит кошти купувати ці земельні ділянки. З наданого представником позивача розрахунку заборгованості відповідача по кредиту, що доданий до позову, вбачається, що відповідач, з моменту отримання цього кредиту, не вніс жодного платежу в рахунок погашення цього кредиту за весь його період існування, що додатково підтверджує попередньо зроблений висновок суду про те, що отримання кредиту під іпотеку земельних ділянок, це була завуальована можливість, в обхід чинного законодавства, здійснити відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у спосіб їх продажу, як предмета іпотеки. Факт сумнівної законності переведення земель сільськогосподарського призначення в землі забудови, які були отримані банком в іпотеку, та висновок суду з цього приводу, може підтверджуватися також тією обставиною, що Одеським апеляційним адміністративним судом була розглянута справа, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.06.2014 року по справі К/9991/64692/12 після задоволення касаційної скарги, була повернута на новий апеляційний розгляд, а при новому апеляційному розгляду ухвалою колегії суддів Одеського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2014 року у справі №2-а-192/10/1419 було підтверджено висновок суду про те, що земельні ділянки, які були передані в іпотеку, виділялись особам у власність без рішення сільради про зміну цільового призначення та їх переведення із земель сільськогосподарського призначення в землі забудови. Крім того, слід відмітити, що такий обраний позивачем спосіб захисту порушених прав іпотекодержателя, як звернення стягнення на предмет іпотеки, не передбачає обов'язку для суду застосувати саме такий зазначений спосіб захисту порушених прав іпотекодержателя. Відповідно до ч.3 ст.38 Закону України «Про іпотеку», суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Представником позивача, як представником іпотекодержателя, не доведено в суді, що порушення відповідачем, як боржником, взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, завдає позивачу значних збитків та змінює обсяг його прав, що є правовою підставою для дострокового звернення стягнення саме на цей предмет іпотеки по кредитному договору, строк якого не закінчився, а закінчується тільки в 2034 році. Тому, за таких вищевикладених правових підстав, з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи, та враховуючи відсутність іншого обраного позивачем способу захисту порушених прав в його позовних вимогах, суд і приходить до висновку про необхідність повної відмови позивачу в задоволені його позову. Відмова позивачу в задоволені позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, не позбавляє позивача його права і можливості звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом порушених прав, але в інший спосіб, зокрема, у спосіб можливого стягнення існуючої заборгованості по кредитному договору. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, при відмові в задоволені позову, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed