Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Представник позивача, [PERSON], на підставі довіреності, [PERSON], звернувся до суду з позовом до ПАТ «Родовід банк», з урахуванням зміни підстав позову від 13.03.2015 р., про визнання договору поруки № 77.1/АК-01718.08.2-3/П від 24.09.2008 р. припиненим. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що 24.09.2008 р. ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», уклав з [PERSON] кредитний договір №77.1/АК-01718.08.2. під процентну ставку за кредитом у розмірі 7, 70 % річних. Відповідно до п. 1.7.1. кредитного договору додатковим забезпеченням виконання позичальником кредитних зобов»язань є надана позивачем порука згідно укладеного з банком договором поруки №77.1/АК-01718.08.2- 3/П від 24.09.2008 р.. Пунктом 1.1. договору поруки передбачено, що поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальником за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені між банком та позичальником до закінчення строку дії цього договору. Пунктом 2.1. договору поруки визначено, що у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань за платежами, що передбачені кредитним договором, поручитель на підставі письмового повідомлення позичальника або банку, не пізніше наступного робочого дня після одержання такого письмового повідомлення, погашає за рахунок власних коштів на рахунок банку в повному обсязі заборгованість за позичальника за кредитним договором. 24.01.2014 р. позивач одержав від банку вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за договором поруки, що виникла у позичальника за кредитним договором, у розмірі 22 241 дол. 34 цент. США та 1 805 381 грн. 69 коп., протягом п»яти банківських днів з дати отримання цієї вимоги. Заочним судовим рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.05.2014 р., ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.10.2014 р. залишеним без змін, позов ПАТ «Родовід Банк» про солідарне стягнення з поручителя та позичальника задоволено частково. Під час розгляду цієї справи позивачу стало відомо, що 01.11.2008 р. між банком і позичальником було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до п. 1 якої п. 1.5. кредитного договору виклали у новій редакції, а саме: встановили процентну ставку за кредитом в розмірі 9,7% річних. Позивач не надавав згоди щодо збільшення обсягу своєї відповідальності, що виразилось в підвищенні процентної ставки, не укладав жодних угод, тому вважає, що у порядку ч. 1 ст.559 ЦК України порука за договором поруки припинилась, що виключає його відповідальність перед банком за порушення позичальником кредитного договору. Далі зазначив, що така позиція позивача щодо припинення договору поруки у порядку ч. 1 ст. 559 ЦК України узгоджується з п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Також з правовою позицією Верховного Суду України, викладеними у постанові від 10.09.2014 р. у справі 6-70цс/14 та постанові від 23.12.2014 р. , відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України обов»язковими, у тому числі для всіх судів України. Зважаючи на те, що при укладенні банком та позичальником додаткової угоди до кредитного договору від 01.11.2008 р., зокрема в частині збільшення відсоткової ставки, збільшився обсяг відповідальності поручителя, на який останній згоди не надавав, і не визнання банком припинення договору поруки у силу закону (ч. 1 ст. 559 ЦК України) надає позивачу право на захист у судовому порядку. Представник позивача просив визнати припиненою поруку позивача за договором поруки № 77.1/АК-01718.08.2-3/П від 24.09.2008 р., укладеним з ПАТ «Родовід Банк» на забезпечення зобов»язань позичальника за кредитним договором № 77.1/АК-01718.08.02 від 24.09.2008 р.. Третя особа, [PERSON], позовні вимоги визнав, просить розглянути справу за його відсутності, у письмових поясненнях зазначив, що 01.11.2008 р. уклав з банком додаткову угоду до кредитного договору від 24.09.2008 р., відповідно до п. 1 якої була змінена процентна ставка за кредитами з 7, 70 % річних на 9,7% річних. Позивач згоди на збільшення розміру процентної ставки та обсягу відповідальності не надав, жодних додаткових угод з банком не укладав ( а. с. 76). У судовому засіданні представник позивача на підставі, [PERSON], змінені позовні вимоги підтримав з наведених у заяві підстав, просить задовольнити, додатково пояснив, що судами трьох інстанцій при розгляді справи про стягнення заборгованості за кредитним договором не досліджувалось питання припинення поруки, у тому числі, в порядку ч. 1 ст. 559 ЦК України, а саме: порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Дані обставини та факти припинення договору поруки залишаються і досі не встановленими. Натомість, судами встановлено, що 01.11. 2008 р. між банком та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору від 24.09.2008 р., відповідно до якої розмір відсоткової ставки змінився з 7,70% річних на 9,7% річних. Тобто, збільшення обсягу відповідальності поручителя підтверджується відсутністю наданої на те ним згоди та обставинами, встановленними судовими рішеннями, які відповідно до ст. 61 ЦПК України є преюдиційними і не потребують доказування. Зважаючи на те, що рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором прийняті за результатами розгляду позову банку, тому ті підстави та предмет позову жодним чином не пов'язані з підставою та предметом позову в даній справі про визнання договору поруки припиненим відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України. Банком не визнається в позасудовому порядку припинення поруки на підставі п. 1 ст. 559 ЦК України, що підтверджується його звернення до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителям, прийняттям за даним позовом рішення та відсутністю встановлених обставин щодо припинення чи дії договору поруки. Позивач вважає, що у порядку ст. 16 ЦК України у спосіб визнання договору поруки припиненим шляхом припинення правовідношення може захистити свої права та інтереси. Представник відповідача, ПАТ «РодовідБанк», у судове засідання повторно не з»явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підтверджені та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Верховний Суд України, зокрема у постанові від 10.09.2014 р. в справі 6-70цс/14 виклав правову позицію про те, що установлення додатковою угодою до кредитного договору нових умов щодо збільшення розміру процентної ставки шляхом визначення конкретних (збільшених) процентних ставок, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни тощо, за відсутності згоди поручителя на укладення такої додаткової угоди призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у п. 22 постанови від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснив, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Суд установив, що 24.09.2008 р ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є відповідач, ПАТ «Родовід Банк», уклав з третьою особою, [PERSON], кредитний договір №77.1/АК-01718.08.2, за умовами якого надав позичальнику кредитні кошти у загальній сумі 22721 дол. 65 центів США за процентною ставкою 7,7% річних на придбання автомобіля, терміном повернення до 24.09.2015 р. включно ( а. с. 6-12). Позивач, як поручитель за укладеним з банком договором поруки №77.1/АК-01718.08.2-3/П від 24.09.2008 р., взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та ПОВНЕ виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором , а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між банком та позичальником ( п. 1.1. ) ( а. с. 13, 14). Пунктом 2.1. договору поруки передбачено, що у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань за платежами, що передбачені кредитним договором, поручитель на підставі письмового повідомлення позичальника або банку, не пізніше наступного робочого дня після одержання такого письмового повідомлення, погашає за рахунок власних коштів на рахунок банку в повному обсязі заборгованість за позичальника за кредитним договором. 01.11.2008 р. банк та позичальник уклали додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до п. 1 якої п. 1.5. кредитного договору виклали у новій редакції, а саме: підвищили процентну ставку за кредитом з 7,70% річних до 9,7% річних ( а. с. 46). У зв»язку з тим, що позичальник взятих на себе кредитних зобов'язань належним чином не виконав, станом на 16.10.2013 р. створилася заборгованість за кредитним договором, у тому числі по тілу кредиту та відсотках у сумі 22 241,34 долар США, нарахованої плати за кредит, пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних у загальній сумі 1 815 871 грн 25 коп.. 24.01.2014 р. банк надіслав позивачу, як поручителю, вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за договором поруки, що виникла у позичальника за кредитним договором, у розмірі 22 241 дол. 34 цент. США та 1 805 381 грн. 69 коп., протягом п»яти банківських днів з дати отримання цієї вимоги, яка ним була залишена без задоволення ( а. с. 17). Представник позивача, посилаючись на ч. 1 ст.559 ЦК України, практику судів вищих інстанцій, правову позиції Верховного Суду України, зокрема викладену в постанові від 10.09.2014 р. у справі 6-70цс/14, стверджує, що порука за договором поруки припинилась, оскільки позивач згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності, що виразилось в підвищенні процентної ставки, не надавав, жодних умов не укладав, що виключає його відповідальність перед банком за порушення позичальником кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Доводи представника позивача не приймаються судом до уваги, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частини 1, 3 статті 61 ЦПК України визначають, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз»яснив, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), … в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у частині третій статті 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі заочне, або ухвала, а також судовий наказ)… . Так, заочним судовим рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 16.05.2014 р., ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 13.10.2014 р. залишеним без змін, позов ПАТ «Родовід Банк» було задоволено частково, стягнуто солідарно з [PERSON] (позичальника) та [PERSON] (поручителя) на його користь суму основного боргу - 22 241,31 долар США, пеню в сумі 300000 грн., інфляційні втрати у сумі 1 384 грн 46 коп., три проценти річних у сумі 9 105 грн 10 коп. від простроченої кредитної заборгованості та вирішено питання про розподіл судових витрат ( а. с. 47, 48). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 р. касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» відхилено, а касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13.10.2014 р. в частині стягнення неустойки та інфляційних втрат скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, в іншій частині заочне Могилів-Подільського міськрайсуду Вінницької області від 16.05.2014 р. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 13.10.2014 р. залишив без змін ( а. с. 64-67). Як убачається з мотивувальної частини цієї ухвали відповідач, [PERSON], вказані судові рішення не оскаржував, тому в силу ч. 1 ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку судові рішення в цій частині не переглядалися. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Відповідно до ст. 349 ЦПК України рішення і ухвала суду касаційної інстанції набирають законної сили з моменту їх оголошення. З моменту оголошення рішення або ухвали судом касаційної інстанції скасовані рішення та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу. Відтак, заочне судове рішення Могилів-Подільського міськрайсуду Вінницької області від 16.05.2014 р. в частині солідарного стягнення з [PERSON] (позичальника) та [PERSON] (поручителя) на користь ПАТ «Родовід Банк» суми основного боргу - 22 241,31 долар США та трьох процентів річних у сумі 9 105 грн 10 коп. від простроченої кредитної заборгованості набрало законної сили. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси. Отже, за змістом ч. 3 ст. 14, ч. 3 ст. 61, ч. 2 ст. 223 ЦПК лише особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, а не особи, які фактично не брали участі в розгляді справи, у якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Набрання судовим рішенням законної сили породжує певні правові наслідки: вирішується спір між сторонами; рішення суду стає загальнообов'язковим; рішення суду може бути виконане примусово; рішення суду є незмінним та остаточним; не допускається заявлення в суді тотожного позову; не допускається оспорювання в іншому процесі встановлених судом фактів і правовідносин. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постванови від 13.06.2007, № 8 «Про незалежність судової влади» наголосив на тому, що відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. При ухваленні заочного судового рішення від 16.05.2014 р. про солідарне стягнення з позичальника та поручителя кредитної заборгованості, та перегляді в апеляційному і касаційному порядку суди трьох інстанцій виходили з характеру встановлених спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у тому числі при забезпеченні виконання зобов»язань, факту чинності конкретного виду забезпечення та правових наслідків його застосування, що спростовує доводи представника позивача в частині того, що зазначене рішення прийняте за результатами розгляду позову банку про стягнення кредитної заборгованості, тому за підставою та предметом (матеріально - правововою вимогою та юридичними фактами, наведеними у обгрутування ) в тій справі жодним чином не пов'язаними з підставою та предметом позову в даній справі про визнання договору поруки припиненим відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання поруки за договором поруки № 77.1/АК-01718.08.2-3/П від 24.09.2008 р. припиненою, - не обгрутовані та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, ст. ст. 16, 559 ЦК України,

Outcome: dismissed