Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» (далі - Банк) [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] (далі Позичальник) за договором кредиту № 2008/28-13/61 від 07.10.2008 р. (далі кредитний договір) в сумі 22\~796,01 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.07.2015 р. складає 478\~980,75 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS], який належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати по справі. При цьому представник Банку посилається на те, що відповідно до укладеного між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] кредитного договору, останньому був наданий кредит в розмірі 47 000,00 доларів США зі сплатою 15,00 % річних за користування кредитом в порядку та умовах, обумовлених кредитним договором з кінцевим терміном повернення до 06.10.2015 р. В порушення умов укладеного кредитного договору [PERSON] свої обовязки не виконав та не повернув у встановлені строки отриманий кредит, внаслідок чого станом на 03.07.2015 р. допустив заборгованість в сумі 22\~796,01 доларів США, що еквівалентно 478\~980,75 грн. В забезпечення виконання зобовязання за вказаним кредитним договором з відповідачем [PERSON] 07.10.2008 р. було укладено договір іпотеки нерухомого майна, а саме зазначеної вище квартири, що зумовило звернення Банку до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала повністю та просила суд задовольнити позов у повному обсязі, з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, просив суд у задоволенні позову відмовити та пояснив суду, що договір іпотеки нерухомого майна був укладений із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб. На час укладання кредитного договору ним Банку була надана достовірна інформація про його фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, до попереднього місяця отримання кредиту. На протязі 5 років з 06.11.2008 р. по 12.02.2014 р. він сплачував кредит згідно сукупного графіка в повному обсязі по діючому курсу НБУ на момент сплати, тобто усього ним з початку укладення кредитного договору виплачено 52883,78 доларів США, що еквівалентно 416202,34 грн. за курсом 7,8766 грн. за 1 долар США. Він щомісячно протягом 5 років переплачував 534,22 доларів США, замість того, щоб сплачувати 867,0 доларів США, він виплачував 1401 доларів США, тобто виплатив кредит за ануїтетною схемою погашення і з постійним підвищенням курсу долара практично неможливо і це свідомо не справедлива схема погашення кредиту, тому вважає, що він зобовязання боржника перед кредитором виконав. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав та просив суд у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, давши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобовязального права, пов'язані з ухиленням боржника від виконання своїх обов'язків по поверненню кредитних коштів кредитору, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Згідно з умовами кредитного договору та додатків до нього (а.с. 7 17), укладеного між Банком, з однієї сторони, та [PERSON] (далі - Позичальник), з іншої сторони, Банк зобовязується надати Позичальникові кредит у сумі 47\~000,00 доларів США (далі Кредит) на строк до 06.10.2015 р. включно зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 15,00% річних в порядку та умовах, обумовлених кредитним договором. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Укрсоцбанк» має банківську ліцензію та дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між Банком та відповідачем [PERSON] 07.10.2008 р. було укладено договір іпотеки спірної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18 21) (далі договір Іпотеки). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовується положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, всупереч умовам кредитного договору та вимог чинного законодавства Позичальник [PERSON] належним чином свої зобовязання по поверненню кредиту не виконав та не здійснив повернення кредиту у встановлені кредитним договором строки у повному обсязі. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне подання вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена (частина перша ст. 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). Таким чином, відповідно до аналізу зазначених норм права та роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання. З матеріалів справи встановлено, що 07 жовтня 2008 року між Позичальником [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого Позичальник отримав 47\~000,00 доларів США, в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між відповідачем та банком було укладено договір іпотеки спірної квартири. Умовами ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорення саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення або про відмову в їх задоволенні. Позивач, як іпотекодержатель має право на підставі частин 2 і 3 ст. 16 ЦК України, статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» захистити свої майнові права, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки договором іпотеки від 07.10.2008 року сторонами передбачено, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцями будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за цим договором, у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки, а також у інших випадках відповідно до чинного законодавства (п. 2.4 Договору іпотеки) (а.с. 18 21). Судом встановлено, що Позичальник [PERSON] порушив взяті на себе зобов'язання передбачені кредитним договором та договором іпотеки, що фактично своїми поясненнями у судовому засіданні не заперечував. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як, так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Між тим, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки до правовідносин, що склались між сторонами необхідно також застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року, відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Даний закон діє до набрання чинності законом, який врегулює питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Судом встановлено, що [PERSON] отримав споживчий кредит в іноземній валюті, зобовязання було забезпечено іпотекою. Також судом встановлено, що житлова площа не перевищує межу зазначену в законі. Будь-яких доказів на підтвердження того, що [PERSON] має інше житло суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що мораторій передбачений вищенаведеним Законом необхідно застосувати. Проте, застосування цього Закону має відбуватись на стадії виконання судового рішення у даній справі, то враховуючи норми цього Закону, а також

Outcome: partial