Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації. Позов мотивує тим, що [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS]. Дана квартира була придбана за час перебування у шлюбі з відповідачем [PERSON] Окрім [PERSON] в житлі зареєстрований відповідач та їхні неповнолітні діти. Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 10 листопада 2015 року, рішення набрало законної сили. На час розірвання шлюбу подружжя разом не проживало, відповідач змінив місце проживання, більш ніж півтора року за даною адресою не мешкає, участі в утриманні майна не приймає, комунальні послуги не оплачує. Вважає, що дана обставина викликає проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які фактично особі не надаються, але оплата за них нараховується, чим порушуєть право власності та інтереси [PERSON] А тому, просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловою квартири [ADDRESS], зобовязати відділ ведення Реєстру територіальної громади Луцької міської ради зняти відповідча з реєстрації в квартирі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Додатково суду пояснив, що квартира є особистою власністю позивача, бо придбана за кошти її батьків. Позивач зареєстрований в квартирі як чоловік. Шлюб розірвано 10 листопада 2015 року. Майно подружжя після розівання шлюбу не ділили. Відповідач, зі слів позивача з лютого 2015 року проживає в Австрії. Відповідач не сплачує комунальні послуги. Позивач живе в квартирі з двома повнолітніми дітьми і не може оформити субсидію. Проти винесення заочного рішення не заперечува. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча повідомлявся про розгляд справи судом відповідно до вимог ст. ст. 74-75 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності відповідач не подав. Суд ухвалював рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що позивач та відповідач у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 1993 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області шлюб розірвано (а.с. 23). Рішення набрало законної сили 23 листопада 2015 року. За час спільного проживання, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] придбала на праві спільної сумісної власності квартиру № 55 у будинку за № 49, що знаходиться по вул. Винниченка в м. Луцьку, Волинської області (а.с. 5). Право власності на вказане майно зареєстроване у встановленому законом порядку, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 6). З копії будинкової книги (а.с. 8-12) вбачається, що за адресою: [ADDRESS], зареєстровано, в тому числі місце проживання відповідача [PERSON], [INFO]. Позивач та відповідач зареєстровані в квартирі одночасно 25.02.2004 року. Вимоги позову позивач обґрунтовує ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом. На підтвердження своїх вимог про те, що [PERSON] не проживає в житловому будинку більше року без поважних причин, [PERSON] посилалася на висновок № 9362 від 04.06.2016 року Луцького ВП ГУНП у Волинській області та відповідь Луцького ВП ГУНП у Волинській області від 08.06.2016 року, в яких вказано, що в результаті перевірки та опитування сусідів, встановлено, що відповідач в період часу з 01.02.2015 року по даний час не проживає за місцем реєстрації (а.с.21,22). Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України. Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС України, чинного на момент придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Від свого майнового права відповідач не відмовлявся. Жодних доказів про укладення між сторонами угоди щодо уступки права власності та відсутність у звязку з цим у відповідачів претензій на право спільної власності на квартиру позивачем не подано. З урахуванням вищевказаних норм закону, відсутності відповідних угод між сторонами, чи рішень суду щодо майна подружжя, квартира вважається спільним майном подружжя. Тобто, відповідач є співвласником квартири № 55 у будинку за № 49 по вул. Винниченка в м. Луцьку. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою, обмежить його у здійсненні права власності, вимоги ст. 405 ЦК України не можуть застосовуватися по відношенню до співвласника житла, в звязку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed