Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом у якому просить визнати за позивачем право власності на земельну частку (пай), яка перебуває в адміністративних межах Шендерівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, розміром 2,79 умовних кадастрових гектари, у порядку спадкування за законом, після її батька [PERSON], який помер 25.11.1996 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що 25.11.1996 року помер її батько [PERSON], [INFO], якому на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серія ЧР № 0099271, належало право на земельну частку (пай) в адміністративних межах Шендерівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, розміром 2,79\~умовних кадастрових гектари, що увійшло до складу спадщини. Позивач є єдиною спадкоємицею померлого [PERSON], однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки втрачено оригінал правовстановлюючого документу на земельний пай. Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявилися. Представник позивача, який діє на підставі довіреності від 01.08.2017\~року, надіслав до суду заяву про підтримання позовних вимог, розгляд справи за її відсутності на підставі наявних матеріалів. Відповідачем відзиву на позов не надано, надіслано до суду письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника органу місцевого самоврядування, вирішення справи залишено на розсуд суду. Відповідно до ст.ст. 4, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Положеннями ч. 8 ст. 178 ЦПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обовязком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Всебічно і повно, зясувавши всі фактичні обставини справи, та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок їх у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. У судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] помер 25.11.1996 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-СР № 032731, виданого 25.11.1996 року Шендерівською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Згідно копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЧР\~№\~0099271, виданого на підставі рішення Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації від 30.09.1996 року № 30, [PERSON] належало право на земельну частку (пай) із земель КСП ім. Дзержинського с.\~Шендерівка Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, розміром 3,61 умовних кадастрових гектарів. Оригінал даного сертифікату втрачено, про що позивачем розміщено оголошення у газеті «Надросся» від 04.01.2018 року № 1. Відповідно до інформації Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 05.01.2018 року № К-24/0-40/6-18 розпорядженням Корсунь-Шевченківської районної державної адміністрації від 12.12.2003\~року № 377 по Шендерівській сільській раді середній розмір земельної частки (паю) становить 2,79 умовних кадастрових гектари. Факт родинних відносин між померлим [PERSON] та позивачем, зокрема, що вона є його рідною донькою, підтверджується: копією свідоцтва про народження серії ЯВ № 159178, виданого 09.08.1951 року Шендерівської сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, відповідно до якого [PERSON] є батьком [PERSON]; копією свідоцтва про укладення шлюбу серія І-МЛ № 272965, виданого 18.04.1975 року будинком одружень м. Петропавловськ-Камчатський, відповідно до якого після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 19.12.2017 року, яке набрало законної сили 18.01.2018 року, [PERSON] визначено додатковий строк для подання заяви для прийняття спадщини померлого [PERSON], терміном 1 місяць від дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до змісту інформації приватного нотаріуса Корсунь-Шевченківського нотаріального округу [PERSON] від 20.03.2018 року №\~160/02-31, нею заведено спадкову справу № 22/2018 року відносно спадкодавця [PERSON], та лише [PERSON] звернулася із заявою про прийняття його спадщини. Водночас вказаним нотаріусом 20.03.2018 року винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутній оригінал документу, який засвідчує право власності покійного на спадкове майно. Відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України суд вважає загальновідомим той факт, що Шендерівська сільська рада Корсунь-Шевченківського району Черкаської області після обєднання територіальних громад увійшла до складу Стеблівської селищної ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ст. 1225 ЦК України передбачено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1268, ч. 2 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй субєктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що задоволення позовних вимог не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу, суд задовольняє позовні вимоги оскільки відсутні сумніви про те, що померлий [PERSON] за життя мав право на земельну частку (паю) розміром 2,79 умовних кадастрових гектари в адміністративних межах Шендерівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, яка увійшла до складу його спадщини, а позивач [PERSON], є його донькою, тобто спадкоємцем першої черги за законом, прийняла спадщину у встановлений судом строк. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за нею, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved