Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Представник відповідача - Лиманської сільради Ренійського району позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON] та [PERSON]; копія довідки Лиманської сільради із відомостями про склад сім'ї [PERSON] на день його смерті; копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.04.1996р., оформленого на ім'я [PERSON]; копія довідки Лиманської сільради від 27.11.2012р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO]; копія довідки КП «Ренійське БТІ» про належність ? частини домоволодіння [PERSON] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 30.04.1996р. він є власником ? частини житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS]. Інша ? частина вищевказаного домоволодіння належала [PERSON], що підтверджується довідкою КП «Ренійське БТІ», довідкою Лиманської сільради про виділення земельної ділянки під житлову забудову, технічним паспортом на нерухомість. Наприкінці 1996 р. [PERSON] подарував позивачу належну йому ? частину домоволодіння, безоплатно передав у володіння та користування належну йому частину нерухомості. Тоді ж позивач разом із своєю родиною заселився на житлоплощу вищевказаної нерухомості, з того часу мешкає там. Отже, з 1996 року по теперішній час позивач фактично, відкрито володіє ? частиною спірного домоволодіння, стежить за технічним станом будинку вцілому, сплачує за утримання комунальні послуги та ін. На момент фактичного укладення угоди про дарування позивач та [PERSON] не оформили її у письмовому вигляді та не засвідчили нотаріально. [INFO] [PERSON] помер, заповіту не залишив. У зв'язку із вищевикладеними обставинами [PERSON] вважає, що має право на ? частину домоволодіння, оскільки з 1996 р. володіє та безперервно користується нею, слідкує за її технічним станом, несе витрати у зв'язку із її утриманням, зберігає у себе всю документацію на житло, як власник нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набув право власності на частину нерухомості. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивача, у 1996р. між ним та [PERSON] фактично була досягнута домовленість про дарування ? частини домоволодіння [ADDRESS]. Письмово та в нотаріальному порядку вони цю угоду не оформляли, [INFO] [PERSON] помер. Таким чином, з 1996р. по теперішній час позивач безперервно, відкрито володіє будинком (в якому інша ? частина вже належала йому), сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається нею, проводить ремонти та ін. За весь час володіння позивачем будинком [PERSON], як зареєстрований власник частини нерухомості, не пред'являв до позивача жодних вимог про витребування нерухомості, документів на неї, не брав участі у її утриманні та не ніс витрат по сплаті належних платежів. Після смерті [PERSON] ніхто зі спадкоємців за прийняттям спадщини не звертався, Лиманська сільська рада будь-яких претензій та вимог до позивача не пред'являла також. На момент розгляду справи в суді відповідач не заперечував щодо фактів, вказаних у позові, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем ? частиною домоволодіння є добросовісним (тобто позивач вважав, що він володіє нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про дарування нерухомості), правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником, сплачував комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що ? частину будинку цілком з законних підстав було передано у володіння та користування [PERSON], внаслідок чого останній набув право власності на неї за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на частину нерухомості.

Outcome: approved