Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з\~\~позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та на їх обґрунтування пояснив, що Державний навчальний заклад «Кілійський професійний ліцей» / надалі ДНЗ «КПЛ»/ зареєстрований Кілійською районною державною адміністрацією 31.05.1995 року за № 15361050008000174. Засновником закладу є Міністерство освіти та науки України. ДНЗ «Кілійський професійний ліцей» утримується за рахунок коштів державного бюджету і знаходиться у підпорядкуванні Міністерства освіти та науки України. Відповідно до встановлених законодавством України нормативів матеріально-технічного забезпечення діяльності навчальних закладів, майно (будівлі, споруди, інші основні засоби та матеріальні цінності), що знаходяться на їх балансі є державною власністю у сфері управління Міністерства освіти та науки України і закріплене за ДНЗ «КПЛ» на праві оперативного управління. Гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] 25-27 належить на праві власності державі, в особі Міністерства освіти на науки України та переданий ДНЗ «Кілійський професійний ліцей» на праві оперативного управління. Вказані обставини підтверджуються Наказом Міністерства освіти та науки України № 1524 від 22.11.2017 року. З 02.06.1997 року у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] без належних правових підстав проживає відповідач [PERSON] разом із членами своєї сім`ї. [PERSON] був вселений у зазначене приміщення як член сім`ї свого батька [PERSON] з дозволу колишнього директора ПТУ-12 (стара назва ДНЗ «Кілійський професійний ліцей») [PERSON] . В наступному, [PERSON] був протиправно, без належних правових підстав зареєстрований за місцем постійного проживання у житловому приміщенні за вищевказаною адресою. 03.12.1997 року [PERSON] був тимчасово прийнятий на роботу до ПТУ-12 на посаду охоронця, у зв`язку з відсутністю основного працівника на підставі наказу № 63, пар. 2. 22.05.1998 року [PERSON] був звільнений з посади охоронця за власним бажанням на підставі наказу № 27 пар. 2. Ордер на вселення до приміщення за адресою: [ADDRESS] та кв. 6 ані [PERSON] , ані його батьку не надавався, договір найму житлового приміщення не укладався. На думку представника позивача, [PERSON] разом із членами своєї сім`ї самовільно, без належних правових підстав зайняв житлове приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та кв [ADDRESS] 6, у зв`язку з чим підлягає виселенню без надання іншого житлового приміщення. Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 05.06.2013 року було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Міністерства освіти та науки молоді та спорту в особі ДПТНЗ «Кілійський професійний ліцей», третя особа без самостійний вимог: КП «Кілійське БТІ та РОН» про визнання права власності на нерухоме майно, зобов`язання Кілійське КП «БТІ та РОН» провести інвентаризацію і зареєструвати право власності. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.10.2013 року була відхилена апеляційна скарга [PERSON] , рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05.06.2013 року було залишено без змін. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.10.2013 року встановлено, що документи, на підставі яких [PERSON] заселений до гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] відсутні. ДНЗ «Кілійський професійний ліцей» неодноразово звертався до правоохоронних органів з заявами щодо прийняття відповідних мір та заходів реагування щодо [PERSON] та членів його сім`ї, які самовільно зайняли житлове приміщення. Листом Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області було повідомлено, що в діях [PERSON] не вбачається ознак кримінального правопорушення, а тому ДНЗ «КПЛ» було рекомендовано в приватному порядку звернутися до суду. Оскільки відповідач самоправно зайняв житлове приміщення, представник позивача просив суд виселити [PERSON] з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] кв. 6 без надання іншого житлового приміщення. Відповідаючи на питання суду представник позивача пояснив, що питання щодо виселення відповідача з відповідного приміщення постало у зв`язку з необхідністю оформлення права власності на нього. Крім того, безпідставне проживання відповідача у відповідному приміщенні викликає питання щодо наявності у діях керівництва ліцею корупційної складової у зв`язку з відсутністю заперечень щодо подальшого безпідставного зайняття та проживання відповідача з родиною у приміщеннях, які закріплені за ДНЗ «КПЛ». Відповідач, [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову ДНЗ «КПЛ» з підстав, викладених у відзиві на позов. Зокрема, відповідач зазначив, що з позовними вимогами не згоден у повному обсязі та вважає їх необґрунтованими, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних причин. Мова йде про двоповерхову будівлю, що знаходиться в [ADDRESS] в самому центрі [ADDRESS] , вікна виходять на площу, що само по собі, на думку відповідача, у багатьох викликає бажання заволодіти частково житловою, частково нежитловою будівлею. Основна проблема полягає в тому, що будівлю побудовано до 1940 р. і на сьогоднішній день ні в кого немає документа, що підтверджує право власності на дані споруди. Як доказ, додав довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, де вказано, що відомості щодо права власності відсутні, навіть немає акту прийому-передачі на баланс даної будівлі. Саме з цієї причини відповідач з сусідом не змогли оформити приватизацію вже житлових квартир. Для приватизації вони повинні були довести, що ця будівля колись передавалася ПТУ № 12, пізніше перейменованого в ДНЗ «Кілійський професійний ліцей». Документів, що підтверджують передачу будівлі в [ADDRESS] не існує. Так само, як і не існує документа підтверджуючого право власності на житлове приміщення, будівлю [ADDRESS] . З приводу обставин вселення у відповідні квартири, відповідач пояснив, що в 1997 р. він проживав зі своїм батьком в [ADDRESS] та вирішив придбати квартиру. Оскільки навіть після отримання грошей в борг їх вистачало тільки на однокімнатну квартиру, відповідачу було запропоновано варіант житла з більшою житловою площею ніж 1-мнатна квартира з однією умовою: вони повинні оплатити всі витрати на повне відновлення приміщення. За витратами це складало вартість однокімнатної квартири. За порадою батька й інших працівників ПТУ-12, відповідач погодився, так як сам директор сказав, що приватизація буде легкою. Деякі працівники вже приватизували свої квартири, які належать ПТУ-12, наприклад за адресами: [ADDRESS] Кілія [ADDRESS] . Леніна [ADDRESS] , [ADDRESS] Кілія [ADDRESS] . Дунайська [ADDRESS] сусідами по [ADDRESS] , у них загальний двір, але будівлі виходять на різні вулиці. Батько відповідача [PERSON] , як працівник ПТУ-12, 27.05.1997 р. написав заяву директору закладу [PERSON] з проханням надати відповідачу, [PERSON] , як його синові житло. Не гуртожиток, а саме житло. 29.05.1997 р. директор [PERSON] дозволив. Профспілковий комітет ПТУ-12 не заперечував проти цього, у зв`язку з чим голова профспілкового комітету [PERSON] підписав відповідну заяву і поставив печатку. Відповідачу надали саме житло, а не гуртожиток. Також було видано ордер на житло, на підставі якого відповідач заселився 02.06.1997 р. та його прописали в будівлі [ADDRESS] . Згідно із законодавством того часу, відповідач не мав би зберігати ордер у себе, він був зобов`язаний здати ордер підприємству, що й зробив. Відповідач не несе жодної відповідальності за збереження або умисне знищення ордера, оскільки ордер на законних підставах знаходився в організації, яка видала йому квартиру. Спочатку відповідачу було не до приватизації, треба було віддати взяті в борг гроші. За ремонт згідно кошторису він заплатив 876 грн. На той час зарплата у відповідач була 60 грн. У 1999 р. у відповідача народилася донька, та йому було не до приватизації. 02.03.2004 р. прописали батька відповідача [PERSON] по [ADDRESS] . У 2002 р. відповідач з сусідом [PERSON] , якій проживав в [ADDRESS] вирішили приватизувати квартири. Вони виявили, що на будинок немає жодних документів та разом звернулися до нового директора ПТУ-12 Дерліха Ю.О. з проханням про приватизацію. 16.05.2002 р. директор ПТУ-12 Дерліх Ю.О. написав листа начальнику управління освіти і науки України [PERSON] з проханням про приватизацію. 22.12.2003 р. надійшла відповідь за підписом заступника міністра А.Г. Богомолова, що для приватизації треба перевести приміщення в житлові. Дирекція ПТУ-12 зібравши всі необхідні документи подала документи Кілійській міській раді про переведення квартир по [ADDRESS] в житлові. 18.03.2004 р. виконавчий комітет Кілійського міської ради прийняв рішення № 47 про переведення квартир в житлові по [ADDRESS] . 29.10.2004 р. виконавчий комітет Кілійського міської ради прийняв рішення № 222 доповнення до рішення №47 про переведення квартир в [ADDRESS] , [ADDRESS] в нежитлові приміщення. 11.01.2005 р. директор ПТУ-12 [PERSON] виніс розпорядження № 1. [PERSON] , батьку відповідача, що мешкав з ним в [ADDRESS] та сусідові [PERSON] по [ADDRESS] було запропоновано укласти договір з районним БТІ про порядок приватизації житлового фонду ПТУ-12. Начальник Кілійського БТІ Рекун [PERSON] попросив надати документи на підтвердження, що будівля передавалася ПТУ-12. Виявилося що Акту прийому-передачі немає, тобто листи і накази від Міністерства освіти України не є законним доказом про передачу будівлі, і як може Міністерство освіти і науки України розпоряджатися тим, що йому не належить. Законних доказів про передачу будівлі ПТУ-12 немає. Право власності у Міністерства освіти і науки України на будівлю в [ADDRESS] немає. Відповідач також зауважує, що для того щоб потрапити в кв. [ADDRESS] через кв [ADDRESS] від [ADDRESS] є [ADDRESS] тільки через кв.5. Туалет і ванна кімната тільки в кв. [ADDRESS] . Зареєстрований відповідач в кв. [ADDRESS] . У 2005 р. сусід відповідача [PERSON] запропонував викупити у нього квартиру [ADDRESS] та гараж. 26.08.2005 р. [PERSON] була написана розписка про відмову приватизації на користь відповідача, квартири виділеної йому в [ADDRESS] та отриманні грошей за квартиру й гараж. Його дружина, [PERSON] теж дала свою згоду в розписці. ПТУ-12 перейменували в державний професійно-технічний навчальний заклад «Кілійський професійних ліцей». Також і змінився директор, директором стала сусідка відповідача [PERSON] , проживає в [ADDRESS] ; у них з нею спільний двір. [PERSON] подає на нього і його батька в суд на виселення в [ADDRESS] , даючи завідомо неправдиві показання, що будівля в [ADDRESS] , - це службовий гуртожиток. Засідання по справі № 2-2424 відбулося 17 вересня 2009 р. та заяву закладу було залишено без розгляду. Ухвала набрала законної сили 23.09.09 р. та з ухвали вбачається, що Кілійський професійних ліцей не є належним позивачем. Позивачем має буті Міністерство освіти і науки України. В листопаді ДНЗ «Кілійський професійний ліцей» звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про визнання права власності на Гуртожиток [ADDRESS] , однак звернувся таємно, змінивши дані в технічному паспорті і не повідомивши мешканців, про що вони дізналися випадково, перед самим засіданням. У суді він довів, що проживає законно по [ADDRESS] ., про що свідчить рішення Господарського суду Одеської області від 16.11. 2009 р. №34/ 178-09-4865 - ліцею у позові було відмовлено. 26.01.2010 р. Одеський апеляційний господарській суд вирішив рішення Господарського суду Одеської області від 16.11.2009 р. у справі №34/178-09-4865 залишити без змін, скаргу без задоволення. 04.12.2009 р. на відповідача нібито подає в суд Міністерство освіти і науки України на виселення з квартири вже 5-6 та сараю нежитлового приміщення кв. [ADDRESS] . Ознайомившись зі справою відповідач встановив, що позов подано не юридичним відділом Міністерства освіти і науки України, а [PERSON] директором ліцею, - його сусідкою. Заява до суду була написана [PERSON] . в інтересах Міністерства освіти і науки України. 07.05.2010 р. відповідач написав заяву в суд з проханням видати йому копію довіреності на підставі якої на нього подали в суд та йому відмовили. 12.05.10 р. відповідач зв`язався з приймальною Міністерства освіти і науки України, пояснив суть того, що відбувається та йому повідомили, що такого не може бути, що вони б знали, про виселення та дати доручення директору ліцею не могли, так як у них є юридичний відділ який займається такими справами. Міністерство освіти і науки України не могло довірити директору вирішувати такі питання. 13.05.2010 р. відповідач написав клопотання до суду, зробити запит в Міністерство освіти і науки України, чи видавалася довіреність директору ліцею Татару Н.К. Клопотання не задовольнили, оскільки позов знову було залишено без розгляду. У позовній заяві позивач посилається на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05.06.2013 року, справа № 1513/2751/12), яким було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Міністерства освіти та науки молоді та спорту в особі ДПТНЗ «Кілійський професійний ліцей», третя особа без самостійний вимог: КП «Кілійське БТІ та РОН» про визнання права власності на нерухоме майно, зобов`язання: Кілійське КП «БТІ та РОН» провести інвентаризацію і зареєструвати право власності. Також, позивачем надано завірену копію цього рішення, проте ця копія рішення не відповідає оригіналу, з нього було видалено більшу частину обґрунтування та резолютивну частину. На погляд відповідача, це є неналежним доказом, більш того, зазначені дії можна кваліфікувати як службовий підлог, так як його було подано до суду як доказ по справі, з метою заплутати суд та не дати прийняти обґрунтоване та законне рішення. Також позивачем до суду було надано копію ухвали апеляційного суду Одеської області від 22.10.2013 року, в яку позивачем також були внесені зміни, а саме видалено частину тексту. Змінена копія ухвали була також завірена підписом та печаткою керівника ДНЗ «Кілійський професійний ліцей», як «копія вірна». В позовній заяві зазначено, що «ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.10.2013 року встановлено, що документи, на підставі яких [PERSON] заселений до гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] відсутні», проте в зазначеній ухвалі немає таких висновків, та подібна трактовка тексту ухвали є лише припущенням та домислом позивача, які лише вводять суд в оману. Зазначені дії позивача, на думку відповідача, були здійснені з ціллю ввести в оману суд та можуть бути кваліфіковані як «службове підроблення» та матеріали з цього приводу мають бути передані до поліції для проведення перевірки. У позовній заяві зазначається, що «Гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності державі, в особі Міністерства освіти та науки України та переданий ДНЗ «Кілійський професійний ліцей» на праві оперативного управління. Вказані обставини підтверджуються Наказом Міністерства освіти та науки України № 1524 від 22.11.2017 року. Проте на офіційному сайті Міністерства освіти та науки України цього наказу не має, а в позивача є сумніви у тому що такий Наказ дійсно існує, оскільки не надано доказів права власності на будівлю [ADDRESS] від Міністерства освіти і науки України. Також, як вбачається з наказу, під інвентарним номером [NUMBER] , за адресою [ADDRESS] , значиться «гуртожиток для працівників» в той час як в Витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, за адресою [ADDRESS] значиться [ADDRESS] », та відповідно, з цих документів не зрозуміло, який насправді правовий статус мають ці приміщення й відповідно чи можливо до них застосовувати норми законодавства, що стосується гуртожитків. Позивач у своїй позовній заяві постійно зазначає приміщення за адресою [ADDRESS] як «гуртожиток» та робить посилання на норми законодавства, що регулюють правовідносини що стосуються проживання в гуртожитку. Проте з наданих суду документів незрозуміло чи дійсно ці приміщення мають статус гуртожитку, хоча це є істотним питанням яке може суттєво вплинути на результати подальшого розгляду справи. Нежитлове приміщення в [ADDRESS] є приватною власністю. У ньому знаходиться магазин «Київстар». За час проживання за цією адресою, відповідачем було витрачено дуже багато коштів на утримання будівлі та прибудинкової території в належному технічному та санітарному стані (ремонт будівлі та підтримка), відповідачем укладено договори з комунальними службами та своєчасно й у повному обсязі здійснюється сплата всіх комунальних послуг, що в свою чергу також сприяє підтримці будівлі. Також за зазначеною адресою відповідач мешкає не сам, а із своєю сім`єю, яка складається з: [PERSON] , 1977р.н.- чоловік, проживаючого з 02.06.1997 р., [PERSON] , 1985р.н. - громадянської дружини, що проживає з 02.11.2008 р., [PERSON] , 2004 р.н. проживає з 02.11.2008 р. Батько відповідача [PERSON] помер [INFO] . З вищенаведеного вбачається, що відповідач робить все від нього залежне для підтримання будівлі в належному технічного та санітарному стані. Відповідач мешкає більше 11 років зі своєю сім`єю у складі якої є неповнолітня дитина. Відповідач прописаний і проживає більше 22 років. Житлова будівля в якої відповідач проживає вже більше 22 років не належить на праві власності позивачу. На сьогодні, відсутні будь-які обґрунтування і передбачені законом підстави для виселення відповідача і його сім`ї із займаного ним житлового приміщення, так як відповідно до законодавства ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. На підставі зазначеного відповідач просив суд відмовити у позові ДНЗ «Кілійський професійний ліцей» до нього про виселення без надання іншого житлового приміщення. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, в ході з`ясування всіх обставин справи, судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні спірні правовідносини: 03.12.1997 р. [PERSON] був тимчасово прийнятий на роботу до ПТУ-12 на посаду охоронця, у зв`язку з відсутністю основного працівника на підставі наказу № 63. 22.05.1998 р. [PERSON] був звільнений з посади охоронця за власним бажанням на підставі наказу № 27 З заяви [PERSON] від 27.05.1997 р. до директора ПТУ-12 Кутили [PERSON] з проханням дозволити надати житло його сину [PERSON] , вбачається, що на заяві присутня помітка керівника профспілкового комітету ПТУ-12 Коваленка В.Г. щодо відсутності у профспілкового комітету заперечень стосовно надання житла [PERSON] з оплатою згідно кошторису. Сама заява містить резолюцію « [PERSON] » за підписом керівника закладу [PERSON] від 29.05.1997 р. З паспорту відповідача вбачається, що його місце проживання зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , - з 02 червня 1997 р. Рішенням виконавчого комітету Кілійської міської ради № 47 від 18.03.2004 р. квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] переведено у категорію «Житлові приміщення». Рішенням виконавчого комітету Кілійської міської ради № 222 від 29.10.2004 р. доповнено рішення виконавчого комітету Кілійської міської ради № 47 від 18.03.2004 р. слідуючими словами: «по [ADDRESS] , а решту приміщень , у категорію «Нежитлові приміщення». Відповідно розпорядження Кілійського ПТУ № 12 від 11.01.2005 р. Кілійському районному БТІ доручено оформити документи по приватизації квартир: [PERSON] , [ADDRESS] , [PERSON] , [ADDRESS] та укласти договір з районним БТІ про порядок оформлення документів щодо приватизації житлового фонду ПТУ № 12. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області № 2424/2009 року від 17.09.2009 р. позов Державного професійно-технічного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей» до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення залишено без розгляду. У задоволенні позову Державного професійно-технічного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей» до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській області за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON] , [PERSON] , фізичної особи-підприємця [PERSON] про визнання права власності рішенням Господарського суду Одеської області № 34/178-09-4865 від 16.11.2009 р. відмовлено. Постановою Одеського апеляційного господарського суду № 34/178-09-4865 від 26.01.2010 р. рішення господарського суду Одеської області № 34/178-09-4865 від 16.11.2009 р. залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області № 2-2290/10р. від 07.09.2010 р. позовну заяву Міністерства освіти і науки України до [PERSON] , [PERSON] (третя особа на боці позивача Державний професійно-технічний навчальний заклад «Кілійський професійний ліцей» про виселення, - залишено без розгляду. Ухвалою Кілійського районного суду Одеської області № 2-2967/10р. від 29.09.2010 р. позовну заяву Державного професійно-технічного навчального закладу «Кілійський професійний ліцей», треті особи: Міністерство освіти і науки України, регіональне відділення Фонду державного майна України в Одеській області до [PERSON] , [PERSON] про виселення з житлового приміщення, - залишено без розгляду. Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 05.06.2013 року № 1513/2751/12 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Міністерства освіти та науки молоді та спорту в Кілійського професійного ліцею, третя особа без самостійний вимог: КП «Кілійське БТІ та РОН» про визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.10.2013 року № 22-ц/785/6336/13 апеляційну скаргу представника [PERSON] по довіреності, відхилено, рішення Кілійського районного суду Одеської області від 05.06.2013 року по справі за позовом [PERSON] до Міністерства освіти та науки молоді та спорту в Кілійського професійного ліцею, третя особа без самостійний вимог: КП «Кілійське БТІ та РОН» про визнання права власності на нерухоме майно залишено без змін. Як зазначено в наказі Міністерства освіти та науки України № 1524 від 22.11.2017 р. гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності державі, в особі Міністерства освіти та науки України та переданий ДНЗ «Кілійський професійний ліцей» на праві оперативного управління. Листом Кілійського ВП Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області від 08.05.2019 р. № 44/2/1728, т.в.о. директора ДНЗ «КПЛ» Журавльову О.С повідомлено, що в діях [PERSON] не вбачається ознак кримінального правопорушення, а тому рекомендовано в приватному порядку звернутися до суду. З довідки про склад сім`ї виконавчого комітету Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області № 4225 від 27.08.2012 р. та акту обстеження житлових умов від 18.05.2009 р. вбачається, що до складу сім`ї [PERSON] , зареєстрованого за адресою [ADDRESS] входять: [PERSON] , 1977 р.н., проживає з 02.06.1997 р., [PERSON] , 1985 р.н., проживає з 02.11.2008 р., [PERSON] , 2004 р.н. проживає з 02.11.2008 р., [PERSON] , 1950 р.н. Відповідно до довідки виданої КП КМР «БТІ» № 900 від 25.11.2019 р., по даним реєстрації на паперових носіях КП КМР «БТІ» станом на 31.12.2012 р. право власності на житло в м. Кілія, за ним зареєстровано. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.10.2019 р., - за параметрами запиту щодо зареєстрованого права власності на нерухоме мано за адресою: [ADDRESS] , - інформація відсутня. Відповідно до\~ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло.\~Ніхто не може бути примусово позбавлений житла,\~інакше як на підставі закону за рішенням суду. Положення цього конституційного принципу закріплені у\~ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР, згідно з якою ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як зазначено\~в ст.\~127\~ЖК УРСР\~ для\~проживання робітників,\~службовців,\~студентів,\~учнів,\~а також\~інших громадян\~у період\~роботи або\~навчання можуть\~використовуватись гуртожитки.\~Для тимчасового\~проживання осіб,\~які відбували\~покарання у\~виді обмеження\~волі або\~позбавлення волі\~на певний\~строк і\~потребують поліпшення\~житлових умов\~або жила\~площа яких\~тимчасово заселена\~чи яким\~повернути колишнє\~жиле приміщення\~немає можливості,\~а також\~осіб,\~які потребують\~медичної допомоги\~у зв`язку\~із захворюванням\~на туберкульоз,\~використовуються спеціальні\~гуртожитки.\~Під гуртожитки\~надаються спеціально\~споруджені або\~переобладнані для\~цієї мети\~жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відповідно до ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Ст. 129 ЖК УРСР закріплює положення, відповідно до якого на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку Відповідно до\~ ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини\~під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме\~існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або які законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995, пункт 63). Таким чином,\~тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою\~для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У п. 44 рішення від 02.12.2010 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. У справі\~«Садов`як проти\~України» ЄСПЛ нагадав, що втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла, та зазначив, що рішення про виселення становитиме порушення\~ст. 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п. 2 ст. 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, а й стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Оскільки в ході змагального судового розгляду з наданих сторонами та оцінених судом відповідно до ст. 89 ЦПК України доказів встановлено, що відповідач вселився до займаного ним на даний час приміщення з дозволу адміністрації відповідного закладу та за погодженням з профспілковим комітетом, тобто відповідно до норм ЖК УРСР, що регулюють правовідносини з надання житла в гуртожитках, що також підтверджується відміткою в паспорті про його реєстрацію за відповідною адресою, підставою для проведення якої мав бути ордер на зайняття відповідного житлового приміщення, в суду відсутні підстави констатувати факт того, що відповідач зайняв відповідне приміщення самовільно та з порушенням встановленого порядку, оскільки був вправі розраховувати на те, що дії адміністрації закладу відповідають вимогам чинного на час вселення законодавства, і з огляду на тривале проживання у ньому з родиною, несення протягом всього часу проживання витрат на обслуговування свого житла та сплату комунальних послуг, відсутність у нього іншого житла, суд приходить до висновку, що є достатні підстави\~для того, щоб вважати відповідне житло належним відповідачу в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому його виселення з відповідного житла з метою оформити право власності на нього для ефективного використання, як пояснив представник позивача, є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, не є співрозмірним та пропорційним із переслідуваною метою та є порушенням прав на повагу до житла, що є недопустимим. Крім того, ДНЗ «КПЛ» як особа, відповідне майно за якою закріплено на праві оперативного управління відповідно до ст. 137 ГК України, не довів в ході розгляду справи, що проживання відповідача у відповідному житлі перешкоджає вчиненню дій з належного оформлення права власності на нього. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 47 Конституції України, ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР та

Outcome: dismissed