Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Представник позивача - адвокат Натина А.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації, про відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання, після уточнення якого просить: негайно повернути малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за попереднім місцем проживання: [ADDRESS] , їх батьку [PERSON] , особою, яка їх вивезла [PERSON] . Позовні вимоги представник мотивує ти, що [PERSON] проживав разом з відповідачем однією сім,єю без реєстрації шлюбу. [PERSON] є уродженкою Республіки Вірменія, на території якої проживають її батьки та родичі. Від спільного проживання сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 10 червня 2016 року позивач надав згоду на виїзд дітей за кордон разом з матір`ю [PERSON] строком на 1 рік, а саме до 10 червня 2017 року. Відповідач у справі 17 лютого 2017 року разом з дітьми виїхала до Єревану, Республіки Вірменія. Після закінчення строку дозволу, [PERSON] разом з дітьми не повернулась, зв`язку з ними не має. Вважає, що таке переміщення та утримання дітей є незаконним, та діти підлягають якнайшвидшому поверненню до батька [PERSON] за місцем його проживання. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Натина А.О. в судове засідання не з`явились, від представника до суду надійшло клопотання про розгляд справи за їх з позивачем відсутності. Судове засідання просив провести без фіксації технічними засобами. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Про поважні причини свого неприбуття суд не повідомила. Заяв про розгляд справи за її відсутності та письмовий відзив проти позову з посиланням на докази до суду не надала. Третя особа: представник Служби у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації Шевченко О.П. в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Висновок органу опіки та піклування, щодо розв`язання спору між батька, з приводу визначення місця проживання дітей не має змоги надати до суду, оскільки відповідно до п. 72 Постанови КМУ «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дітей» від 24.09.2008 № 866, дане питання розглядається за місцем проживання (перебування) дітей. Відповідно до матеріалів справи, діти не проживають по [ADDRESS] , тому представники служби у справах дітей не можуть провести бесіду з батьками та дітьми для з`ясування думки дітей та скласти висновок про визначення їх місця проживання. При розгляді справи покладалась на думку суду. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до слідуючого. Судом встановлено, що місце проживання позивача [PERSON] , [INFO] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 18 червня 2014 року Жовтневим РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області. Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05 вересня 2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 30, батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є сторони у справі. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05 вересня 2012 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 203, батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є сторони у справі. Згідно копії заяви [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області, останній дав свою згоду на тимчасові поїздки за кордон з України до Республіки Вірменії, транзитом через Російську Федерацію та Республіку Грузію, у період з 10 червня 2016 року по 10 червня 2017 року, його малолітнім синам [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у супроводі матері [PERSON] , [INFO] , яка несе відповідальність за здоров`я дітей, якій він надав повноваження на час поїздки вирішувати усі питання, що стосуватимуться дітей, які можуть виникнути під час поїздок і яка по закінченню терміну перебування за кордоном забезпечить повернення дітей в Україну. Дана заява зареєстрована в реєстрі за № 1336. Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на запит адвоката Натини А.О. від 13 квітня 2018 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , 17 лютого 2017 року, за згодою батька, перетнули державний кордон України у пункті пропуску Бориспіль D. З відповіді начальника поліції Республіки Вірменії від 22 серпня 2018 року на заяву [PERSON] від 18 липня 2018 року, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] отримали паспорта громадян Республіки Вірменії, згідно п. 5 ст. 4 Закону Республіки Вірменії «Про паспорт громадянина Республіки Вірменії», при цьому прізвища та громадянство дітей змінені не були. Однією з основоположних засад цивільного законодавства, згідно п.6 ст. 3 ЦК України, є добросовісність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин повинні відповідати певним стандартам поведінки, бути чесними, відкритими, мати повагу до інтересів іншої сторони договору або іншого правовідношення. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється, якщо в паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном. Матеріалами справи встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Батько дітей [PERSON] дав свою згоду на тимчасові поїздки дітей за кордон з України до Республіки Вірменії, у супроводі матері [PERSON] у період з 10 червня 2016 року по 10 червня 2017 року, що підтверджується відповідною заявою, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області та зареєстрованою в реєстрі за № 1336. Дана заява свідчить про те, що позивач надав добровільну згоду на перетин кордону двох його неповнолітніх дітей, які не досягли 16 років, у супроводі їх матері, яка є уродженкою Республіки Вірменії та не вбачав у цьому небезпеки для їх життя, здоров`я і морального виховання. Крім того, перетин неповнолітніми дітьми кордону України у супроводі їх матері [PERSON] не суперечить нормам діючого законодавства, оскільки на це була надана згода батька [PERSON] . Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З огляду на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої, жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень статей 141, 150, 153, 155 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Статтею 8 Конвенції передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Дана стаття охоплює, зокрема, питання втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до пункту 4 частини 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобовязані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. У ч.ч. 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Детально вивчивши ситуацію, суд приходить до висновку, що позивач, на виконання свого процесуального обов`язку, не надав належних і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а саме не надав доказів, що підтверджують аморальну поведінку відповідача у справі, не довів, що [PERSON] , перебуваючи у Республіці Вірменія не піклується про неповнолітніх дітей, не забезпечує харчуванням, одягом, не виявляє до них батьківської турботи, не забезпечує їх право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Також [PERSON] не довів протиправної поведінки відповідача та її умисного ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, переконливих доказів загрози їх життю та здоров`ю, внаслідок протиправних дій останньої. Крім того, позивачем не наведено будь-яких виключних обставин, які б викликали крайню необхідність розлучення дітей з матір`ю, оскільки відібрання дітей позбавить їх материнської турботи та допомоги і може призвести до погіршення їх становища. Дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, така позиція викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Пунктом 72 Постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» визначено, що працівник служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини проводить бесіду з батьками та відвідує дитину за місцем проживання, про що складає акт обстеження умов проживання за формою згідно з додатком 9, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи для забезпечення проведення оцінки потреб сім`ї з метою встановлення спроможності матері, батька виконувати обов`язки з виховання дитини та догляду за нею. У разі коли батьки дитини проживають у межах різних адміністративно-територіальних одиниць, той із батьків, який подав заяву про визначення місця проживання дитини з ним, звертається до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання. Зазначений акт передається заявником до служби у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини, працівник якої проводить з ним бесіду. Під час розгляду питання про визначення місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Однак, з огляду на викладене, матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернення [PERSON] до служби у справах дітей за місцем свого проживання (перебування) стосовно проведення обстеження його житлово-побутових умов і складення акта обстеження умов проживання, з метою визначення місця проживання дітей за його адресою. Тобто, в установленому законом порядку, місце проживання дітей визначено не було. Відповідно до правового висновку , зазначеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 по справі № 357/17852/15-ц, спір між батьками дитини про визнання незаконним вивезення дитини за кордон, визначення місця її проживання та відібрання дитини підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. При цьому врахування думки дитини, якщо вона відповідно до закону здатна сформулювати власні погляди, є значущим для вирішення справи. Також позивачем не зазначено точного місця перебування [PERSON] та їх спільних дітей, у зв`язку з чим, враховуючи вимоги ст. 160 СК України, суд позбавлений можливості з`ясувати їх думку щодо місця проживання. Під час розгляду справи та вирішення питання щодо відібрання дітей та повернення їх за місцем мешкання батька [PERSON] , суд насамперед, приймає до уваги якнайвищі інтереси неповнолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а не інтереси сторін. На підставі викладеного, враховуючи вказані обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє в повному обсязі у задоволенні позову [PERSON] в частині відібрання дітей та повернення їх за попереднім місцем проживання, тому відмовляє і у стягненні судового збору з відповідача. Рішення виноситься у межах заявлених вимог, на підставі пред`явлених доказів.

Outcome: dismissed