Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Представник позивача Державного підприємства «Житомирський бронетанковий завод» звернувся до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS]. Також позивач просив виселити [PERSON] з вищевказаного жилого приміщення та стягнути з нього 1046,07 гривень за проживання і витрати, пов'язані з розглядом справи. Позивач посилався на те, що відповідач раніше працював у ДП «Житомирський бронетанковий завод», на період роботи вселився у спірне житлове приміщення в гуртожитку та з 19.02.2002 року був зареєстрований по [ADDRESS], хоча ніяких спільних рішень адміністрації ДП «Житомирський бронетанковий завод» та профспілкового комітету про надання відповідачу кімнати в гуртожитку не виносилось, а ордеру не надавалось. Також позивач зазначав, що в послідуючому згідно наказу № 27-ОС від 09.04.2013 року відповідач був звільнений з посади 09.04.2013 року, однак після звільнення з роботи не звільнив кімнату в гуртожитку, продовжує зберігати в ній свої речі, не віддав ключ від кімнати. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, зазначених у ньому; не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час і місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином (а.с. 40, 46, 48, 55, 61, 63). Судові повістки про виклик відповідача повернулися до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання. Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що відповідач був повідомлений належним чином. З письмовою заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався. Відповідно до вимог ст. 224 ч. 1 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів у порядку заочного розгляду. Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках. Судом встановлено, що відповідач не звернувся до позивача з заявою про тимчасову відсутність, не проживав (проживає) у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад 6 місяців (з червня 2013), що підтверджується письмовими поясненнями сусідів [PERSON] та [PERSON], які також були допитані в якості свідків у судовому засіданні з даного приводу та підтвердили, що відповідач у 2013 році виїхав до Російської федерації. Судом не встановлено поважності причин відсутності відповідача в кімнаті понад 6 місяців. Тому дане житло не можу бути збережене за ним і відповідач підлягає визнанню втратившим право на користування ним. Згідно з ч. 2 ст. 132 ЖК УРСР виселення інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Згідно витягу з наказу № 27-ОС від. 09.04.2013 року [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням (а.с. 20), а тому права на подальше проживання в гуртожитку останній не має. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, а також відповідно до п. 10 ч. 3 ст. 20 зазначено, що позивач зобов'язаний у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 01.04.2016 року відповідач має заборгованість за період з 01.03.2013 року по 31.03.2016 року 1046,07 грн. (а.с.21). Отже, 1046,07 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно з ч.1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В даному випадку на користь позивача слід відшкодувати всю суму а саме 4134 гривень судових витрат пов'язаних зі сплатою судового збору.

Outcome: approved