Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Представник позивача за довіреністю - адвокат Хмельницька Л.М. в інтересах позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якій просила суд прийняти рішення, яким: - визначити, що [PERSON] , померлій [INFO] , та [PERSON] , померлому [INFO] , належить по Ѕ частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] ; - визнати за позивачем [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшло домоволодіння по [ADDRESS] , що належало спадкодавцеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок № [NUMBER] від 26 червня 1988 року, виданого виконавчим комітетом Ради народних депутатів Черкаського району. За життя, 18 березня 2010 року, [PERSON] склав заповіт на ім`я свого онука, відповідача у справі, [PERSON] . У шестимісячний строк після смерті [PERSON] від імені [PERSON] була подана заява до Черкаської районної державної нотаріальної контори, згідно якої останній приймає спадщину за заповітом. На день смерті [PERSON] разом з ним була зареєстрована його дружина - матір позивача у справі - [PERSON] , яка подала до Черкаської районної державної нотаріальної контори заяву про відмову від виділу обов`язкової частки за заповітом. Водночас, [PERSON] повідомила, що спадкове майно, а саме: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є спільним майном подружжя, та заявила, що претендує на виділ частини майна згідно ст.ст. 57, 60-63 СК України, так як вказаний будинок був побудований батьками позивача у період шлюбу. [INFO] [PERSON] померла. За життя вона не встигла виділити свою частку у спільному майні та отримати правовстановлюючий документ на неї. Позивач у справі - [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент її смерті. До того ж, у встановлений законом строк, а саме 19 листопада 2013 року, він подав до Черкаської районної державної нотаріальної контори, за місцем відкриття спадщини, заяву про прийняття спадщини, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , не зміг у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього, виданих на ім`я спадкодавиці. За вказаних обставин позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 02 листопада 2020 року, запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення підготовчого розгляду справи, у підготовче судове засідання не з`явилися. Представник позивача за довіреністю - адвокат Хмельницька Л.М. подала до суду заяву про проведення розгляду справи за її відсутності, в якій заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, проти ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні не заперечила, судові витрати просила залишити за позивачем. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з письмовою заявою, у якій заявлені позовні вимоги визнав, зазначив, що викладені в позовній заяві факти та обставини відповідають дійсності, у зв`язку з карантинними обмеженнями просив суд розгляд справи провести без його участі. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно із частиною 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За змістом частин 5,6 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до частин 3, 4 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а також ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні. За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 30 жовтня 1971 року встановлено, що позивач у справі [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] /а.с. 24/. [INFO] батько позивача - [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 20 червня 2012 року виконкомом Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області /а.с. 12/. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якої увійшло домоволодіння по [ADDRESS] , що належало спадкодавцеві [PERSON] відповідно до свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок № [NUMBER] від 26 червня 1988 року, виданого виконавчим комітетом Ради народних депутатів Черкаського району на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської районної ради народних депутатів № 135 від 20 липня 1988 року /а.с. 25/. За життя [PERSON] склав заповіт, згідно з яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що на день смерті буде належати йому по закону, заповів своєму онуку - відповідачу у справі [PERSON] /а.с. 14/. З довідки Степанківської сільської ради № 1115 від 14 липня 2020 року вбачається, що за померлим [PERSON] рахується будинок за адресою: [ADDRESS] . На день смерті, окрім померлого, за даною адресою були зареєстровані та проживали: дружина - [PERSON] , [INFO] (померла [INFO] ); син - [PERSON] , [INFO] ; невістка - [PERSON] , [INFO] ; онука - [PERSON] , [INFO] ; онук - [PERSON] , [INFO] /а.с. 15/. 30 листопада 2012 року, у шестимісячний строк після смерті [PERSON] , позивачем у справі [PERSON] , від імені відповідача у справі [PERSON] , була подана заява до Черкаської районної державної нотаріальної контори, згідно якої останній приймає спадщину за заповітом /а.с. 16/. Також, 29 листопада 2012 року, у шестимісячний строк після смерті [PERSON] , позивачем у справі [PERSON] , від свого імені, була подана заява до Черкаської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини /а.с. 18/. Крім того, дружиною померлого - [PERSON] 03 грудня 2012 року, у шестимісячний строк після смерті [PERSON] , була подана заява до Черкаської районної державної нотаріальної контори про відмову від виділу обов`язкової частки за заповітом. Одночасно, [PERSON] повідомила, що спадкове майно, а саме: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , є спільним майном подружжя, та заявила, що претендує на виділ частини майна згідно ст.ст. 57, 60-63 СК України /а.с. 17/. Так, із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 27 квітня 1965 року, виданого Хацьківським бюро ЗАГС, вбачається, що батьки позивача у справі [PERSON] та [PERSON] , одружилися 27 квітня 1965 року /а.с. 23/. У період шлюбу [PERSON] був набутий у власність житловий будинок з надвірними спорудами по [ADDRESS] , що підтверджено свідоцтвом про право приватної власності на житловий будинок № [NUMBER] від 26 червня 1988 року, виданим виконавчим комітетом Ради народних депутатів Черкаського району на підставі рішення виконавчого комітету Черкаської районної ради народних депутатів № 135 від 20 липня 1988 року /а.с. 25/. [INFO] [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 04 червня 2013 року виконкомом Степанківської сільської ради Черкаського району Черкаської області, актовий запис № 23 /а.с. 19/. Після її смерті, відповідно до положень ст. 1220 Цивільного кодексу України, відкрилася спадщина на належне їй майно. Водночас, між [PERSON] та [PERSON] не було укладено договору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а за життя спадкодавець не встигла виділити свою частку у спільному майні та отримати на неї правовстановлюючий документ. З довідки Степанківської сільської ради № 1116 від 14 липня 2020 року встановлено, що на день смерті разом з померлою [PERSON] були зареєстровані та проживали: син - [PERSON] , [INFO] ; невістка - [PERSON] , [INFO] ; онука - [PERSON] , [INFO] ; онук - [PERSON] , [INFO] /а.с. 22/. Відтак, оскільки на день смерті [PERSON] разом з нею був зареєстрований її син - позивач у справі - [PERSON] , останній фактично прийняв спадщину після смерті матері. До того ж, у встановлений законом строк, а саме 19 листопада 2013 року, позивач подав до Черкаської районної державної нотаріальної контори, за місцем відкриття спадщини, заяву про прийняття спадщини, однак отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , не зміг у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього, виданих на ім`я спадкодавиці /а.с. 35/. Згідно з відомостями, які надійшли на запит суду від Черкаської районної державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , заведено спадкову справу № 647/2013 за заявою про прийняття спадщини, поданою [PERSON] 19 листопада 2013 року за № 1569. Свідоцтва про право на спадщину не видавались. У матеріалах спадкової справи відсутні дані про посвідчені заповіти від імені [PERSON] , а також дані про осіб, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині. За вказаних обставин позивач не може реалізувати свої спадкові права. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року, чинного на час набуття [PERSON] та [PERSON] у власність спірного домоволодіння, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За змістом статті 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 20.06.1969 року в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, за змістом вищезазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. Режим спільної сумісної власності для майна, придбаного подружжям за час шлюбу, встановлює і стаття 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відтак, суд дійшов висновку, що спірний будинок за адресою: [ADDRESS] , набутий у власність [PERSON] під час перебування у шлюбі з [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом статті 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. У матеріалах справи відсутні дані щодо письмових домовленостей співвласників про визначення часток, а тому суд дійшов висновку про рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя на домоволодіння. За вказаних обставин, у суду є всі підстави визначити за [PERSON] , померлим [INFO] , та [PERSON] , померлою [INFO] , ідеальні частки у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , а саме: по 1/2 частці за кожним. Відтак, вимоги позивача [PERSON] про визначення часток померлих у праві спільної сумісної власності на вищезазначений спірний будинок підлягають задоволенню. Водночас, за змістом статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. В силу вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України встановлено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. За приписами статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, позивач відноситься до першої черги на спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно з вимогами частин першої та другої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Частиною першою статті 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. В силу вимог частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За змістом статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Отже, судом установлено, що позивач у справі [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , однак оформити свої спадкові права він не має змоги через відсутність правовстановлюючого документу на Ѕ частину будинковолодіння, виданого на ім`я спадкодавця. При цьому, суд виходить із того, що відсутність реєстрації права власності на Ѕ частину спірного домоволодіння за спадкодавицею [PERSON] внаслідок того, що за життя остання не встигла виділити свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя та отримати на неї правовстановлюючий документ, не є перешкодою для реалізації [PERSON] права на прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , адже, як зазначено вище, до складу спадщини, яка відкрилась після її смерті, входить 1/2 частка будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки судом установлено, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у нього немає, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Отже, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. Оцінюючи надані суду докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження в судовому засіданні, беручи до уваги те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на частку домоволодіння після смерті матері, зважаючи на відсутність заперечень з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позивач має право успадкувати право власності на спірне спадкове майно як спадкоємець за законом, оскільки він прийняв спадщину після смерті матері, а інших спадкоємців судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, представник позивача за довіреністю - адвокат Хмельницька Л.М. у заяві про проведення розгляду справи за її відсутності судові витрати у справі просила залишити за позивачем. Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved