Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Представник позивача в інтересах останньої звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку [ADDRESS] зареєстровані (позивачка) - [PERSON] , а також зареєстровані та не проживають: відповідачі [PERSON] та [PERSON] ; співмешканець позивачки [PERSON] , до дня смерті [INFO] ; Відповідачі не являються родичами позивачки. На підтвердження факту не проживання відповідачів за місцем реєстрації є акт про фактичне проживання/не проживання особи за місцем реєстрації від 12 квітня 2021 року складеним комісією у складі заступника голови Новоархангельської селищної ради Бурдигою М.Д. В присутності сусідів - свідків, зокрема: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про те, що проведено обстеження та складено акт про не проживання осіб [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] . В якому зазначено, що громадяни [PERSON] та [PERSON] продали свій житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] у 2005 році громадянці [PERSON] . Вищезазначені громадяни не проживають у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] з 2005 року. Оскільки за вищевказаною адресою відповідачі не проживають, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються. Також позивачка не може розпорядитися своїм правом на продаж житлового будинку у зв`язку з реєстрацією відповідачів у її будинку вона не може скористатися цим правом. Вищенаведеним об`єктивно порушуються права позивачки і тому вона змушена звернутися за захистом до суду. Позивачка просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право нa користування житловим приміщенням, будинком за адресою: [ADDRESS] , а також стягнути солідарно з останніх понесені судові витрати. Позивачка в судове засідання не з`явилася, але від неї надійшла заява, в якій остання просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. В разі неявки відповідачів не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, а також не подали відзив, а тому зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Оскільки відповідачі про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомляли, також не подали відзивів, а тому зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ч.1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як вбачається з матеріалів справи позивачка є власником житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, який розташований по [ADDRESS] (світлокопія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №229118982 від 22.10.2020 року) /а.с.15/. Зі світлокопії будинкової книги будинку [ADDRESS] вбачається, що у вказаному будинку зареєстровані наступні особи: [PERSON] - позивачка, [PERSON] - відповідачка, [PERSON] - відповідач, [PERSON] /а.с.8-11/. 12 квітня 2021 року заступником голови Новоархангельської селищної ради Бурдигою Миколою Дмитровичем в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проведено обстеження та складено акт про не проживання осіб - [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованих за адресою: [ADDRESS] . Згідно даного акту встановлено, що згідно будинкової книги [ADDRESS] , зареєстровано 3 осіб, а саме, власник - [PERSON] - [INFO] [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Також за даною адресою, до дня смерті, а саме до [INFO] був зареєстрований та проживав чоловік [PERSON] - [PERSON] - [INFO] . Громадяни [PERSON] та [PERSON] продали свій будинок, розташований за адресою [ADDRESS] у 2005 році громадянці [PERSON] . Дана громадянка, будучи недосвідченою особою, і під час укладання договору купівлі-продажу не витребувала з продавця домову книгу, у якій зазначено хто зареєстрований у даному домоволодінні. Потім під час оформлення необхідних документів на куплений будинок з`ясувалося, що там прописані [PERSON] та її син [PERSON] . Останні фактично не проживають у даному будинку з початку 2005 року, з дня переоформлення будинку.? Вищезазначені громадяни там і не проживають, не навідуються, ніяких речей не привозили і не ведуть із сім`єю [PERSON] ніякого спільного господарювання. Ніякі зв`язки з ними не підтримуються. Сусіди - свідки, які проживають поряд із сім`єю [PERSON] з 2005 року, але гр. [PERSON] та її сина [PERSON] не бачили уже багато років. [PERSON] разом з покійним чоловіком обходили самі своє господарство та домоволодіння. Тому факт не проживання громадян [PERSON] та [PERSON] - встановлено, про що засвідчили своїми підписами /а.с.20-21/. Вирішуючи виникли спір, суд зважує на наступне. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна - ст. 317 ЦК України. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні - ст. 321 ЦК України. Крім того, статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Дефініція житла визначена у ст. 379 ЦК України, відповідно до якої житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання - стаття 380 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди - стаття 150 Житлового кодексу Української РСР. Так, згідно частин 1, 2 та 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Крім того власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном - ст. 391 ЦК України. Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статтей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. При цьому усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11). Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009). При цьому, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться виключно в судовому порядку (ст.72 ЖК УРСР). Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є власником житлового будинку про що свідчить світлокопія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 229118982 від 22.10.2020 року, крім того позивачка та відповідачі не перебувають у родинних відносинах між собою, відповідачі [PERSON] та [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживають з 2005 року, не сплачують будь-яких коштів за житлово-комунальні послуги, не ведуть з позивачкою спільного господарства, вони не пов`язані спільним побутом, тобто підстав для продовження терміну зберігання за відповідачами права користування житловим приміщенням не вбачається. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право на користування житловим будинком, що належить позивачці, отже є підстави визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. За зазначених обставин суд приходить до обґрунтованого висновку про повне задоволення позову з наведених мотивів. З відповідачів відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог витрати, понесені позивачкою при зверненні до суду (сплачений судовий збір та витрати на правову допомогу при зверненні до суду). Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить із принципу верховенства права, як фундаментального принципу в правовій площині, з ухваленням законного и обґрунтованого рішення. На підставі наведеного та

Outcome: approved