Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про визнання правочину, а саме договору купівлі-продажу 5/50 частин житлового будинку [ADDRESS], та визнання права власності на нерухоме майно. На обґрунтування позовних вимог в позовній заяві зазначив, що 21 квітня 1998 року, [PERSON], діюча від імені позивача [PERSON], оскільки на час складання договору був неповнолітнім, та відповідач, [PERSON] уклали між собою у представництві Одеської товарної біржі договір купівлі-продажу квартири реєстр. №3139, 5/50 частин житлового будинку [ADDRESS] Договір купівлі - продажу, укладений у представництві Одеської товарної біржі був зареєстрований 8 травня 1998 року в Кілійському «Районному бюро технічної інвентаризації». 5/50 частин житлового будинку [ADDRESS] належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Кілійської міської ради Кілійського району Одесьокї області за № 1017 від 03.12.1993 року. Правочин обома сторонами повністю виконаний: відповідачами було звільнено 5/50 частин житлового будинку ще за два місяці до укладання договору на товарній біржі, передані ключі. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв. Позивач використовує вказане приміщення для постійного проживання, проживає разом із дружиною та малолітньою дитиною. Позивач зареєстрований за вказаною адресою, регулярно оплачують комунальні платежі та утримують квартиру в належному санітарно - технічному стані. Відповідно до технічного паспорту, 5/50 частин житлового будинку в [ADDRESS], згідно до характеристик будинку, господарських будівель та споруд складається з: літ. А - житловий будинок, житловою площею 27,8 кв. м., загальною площею 45,4 кв. м., приміщення: № 8-1, 8-2, 8-3, 8-4, 8-5, 8-6, балкон 0,7 кв. м., господарських будівель: літ. Б - сарай 1/8 частина, літ. К - сарай 1/4 частина, 1-4, І надвірні споруди 1/8 частина. На час укладення договору в квітні місяці 2001 року, ні позивачі, ні відповідачі не знали, що правочин, у відповідності до ст. 47 ЦК України (1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст.15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. Із-за протиріч правових норм, діючих на час укладення правочину в 2001 році, і в відмові компетентними органами і нотаріусами визнавати на даний час правочин дійсним, законним і виконаним, позивач змушений звернутись з позовною заявою до суду, про захист своїх прав, в зв'язку з чим просив суд: - визнати правочин, а саме договір купівлі-продажу 5/50 частин житлового будинку [ADDRESS], укладеного 21 квітня 1998 року за реєстровим номером 31390 між [PERSON], яка діяла від імені позивача, [PERSON] та [PERSON] у представництві Одеської товарної біржі та який зареєстрований Кілійським «Районним бюро технічної інвентаризації» в реєстр. кн.33 стор.249 реєстр. №7871 - виконаним та дійсним; - визнати за позивачем, [PERSON] право власності на 5/50 частин житлового будинку в [ADDRESS], згідно до характеристик будинку, господарських будівель та споруд складається з: літ.А - житловий будинок, житловою площею 27,8 кв.м., загальною площею 45,4 кв.м., приміщення: № 8-1, 8-2, 8-3, 8-4, 8-5, 8-6, балкон 0,7 кв.м., господарських будівель: літ.Б - сарай 1/8 частина, літ.К - сарай ј частина, 1-4, І надвірні споруди 1/8 частина. Представником позивача було надано заяву про розгляд справи без його присутності, в якій він повністю підтримав позовні вимоги. Беручи до уваги, що відповідач належним чином повідомлений про строк подання відзиву та не подав відзив, суд ухвалює заочне рішення по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі письмової заяви позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, за відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст. ст. 169, 197, 224 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно договору купівлі - продажу № 3139 від 21.04.1998 року, зареєстрованого представництвом Одеської товарної біржі в м. Ізмаїл, [PERSON], яка є членом біржі зі статусом «Продавець» продала, а [PERSON], яка є членом біржі зі статусом «Покупець» (оформлювала на неповнолітнього [PERSON]), придбала за ціною 4000 гривень, які отримані продавцем до підписання договору, 5/50 частин житлового будинку загальною площею 46,5 кв. м., житловою площею 34,0 кв. м., розташованих за адресою: [ADDRESS]. Право власності на зазначене нерухоме майно, придбане позивачем на підставі відповідного договору купівлі-продажу, зареєстроване 8 травня 1998 року в Кілійському районному бюро технічної інвентаризації, про що міститься відповідний штамп на біржовому договорі купівлі-продажу. Відповідно до технічного паспорту, складеного Кілійським районним бюро технічної інвентаризації, 5/50 частин житлового будинку в [ADDRESS], згідно до характеристик будинку, господарських будівель та споруд складається з: літ. А - житловий будинок, житловою площею 27,8 кв. м., загальною площею 45,4 кв. м., приміщення: № 8-1, 8-2, 8-3, 8-4, 8-5, 8-6, балкон 0,7 кв. м., господарських будівель: літ. Б - сарай 1/8 частина, літ. К - сарай 1/4 частина, 1-4, І надвірні споруди 1/8 частина. При вирішенні справи судом враховано наступні положення законодавства: У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки договір купівлі-продажу сторонами було укладено у 1998 році, суд застосовує відповідні положення Цивільного кодексу УРСР, що діяли на момент укладення договору. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах. Якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. У відповідності до вимог ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 27 цього Кодексу). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. На дату укладання договору купівлі-продажу, товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори, посилаючись на ст. ст. 3, 15, 17 Закону України «Про товарні біржі». Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Як зазначено в п. 1.5 Розділу 1 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 № 121, яка була чинною на час укладення сторонами відповідного договору купівлі-продажу та яка визначала порядок здійснення державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в Україні, - державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Відповідно до п. 9 Додатку 1 до вказаної Інструкції, - договори купівлі-продажу, міни, зареєстровані біржею, віднесено до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна. Оскільки на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору купівлі-продажу сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало; договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, умови договору сторонами повністю виконано, право власності позивача на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, зокрема з дотриманням вимог Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлового політики України від 09.06.98 № 121, суд приходить до висновку, що позивач на законних підставах набув право власності на придбане майно і не в змозі розпоряджатися ним на власний розсуд з причин, що не залежать від нього, в зв'язку з чим вважає, що право власності позивача підлягає захисту відповідно до ст. 16 ЦК України, а тому задовольняє позов.

Outcome: approved