Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Представник АТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 12.08.2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 120/501/08 за умовами якого, відповідач отримав кошти в сумі 300 000,00 дол. США. Також 12.08.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 120/419-1-120/501/08 відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов'язання, іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 568,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Космонавтів, 13, прим. 3. Через систематичне невиконання боржником умов кредитного договору Банк розпочав процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. 11.10.2018 року право власності на майно було зареєстроване за АТ «Укрсоцбанк». Однак позивачу стало відомо, що реалізувати власне майно на даний час неможливо оскільки 25.10.2013 року Дзержинським відділом ДВС Криворізького міського управління юстиції в рамках виконавчого провадження № 33392775, винесено постанову про арешт майна відповідача та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все нерухоме майно. Внаслідок винесення вищезазначеної постанови про арешт, на думку позивача, порушено його права як власника відповідного майна. Представник позивача, до зали судового засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач до зали судового засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. Відзив на позов відповідач у встановлений строк не надав. Представник третьої особи до суду не зявився, пояснення щодо позовних вимог у встановлений строк не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за таких підстав. 12.08.2008 року між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк» було укладено Генеральний договір № 120/501/08 за умовами якого, [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 300 000,00 дол. США зі сплатою 15,0% річних (а.с. 5-17). 12.08.2008 року між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № 120/419-1-120/501/08 відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов'язання (Генерального договору № 120/501/08), іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: нежитлове приміщення, загальною площею 568,2 кв.м., що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Космонавтів, 13, прим. 3 (а.с. 18-21). Пунктом 4.5.4 Розділу 4 іпотечного договору № 120/419-1-120/501/08 від 12.08.2008 року визначено, що іпотекодержатель з метою задоволення своїх вимог має право у випадку невиконання умов основного зобовязання від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». 11.10.2018 року право власності на майно зареєстровано за АТ «Укрсоцбанк», що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 22-24). Постановою Дзержинського відділу ДВС Криворізького МУЮ від 23.10.2013 року на нерухоме майно [PERSON] накладено арешт в рамках виконавчого провадження № 33392775, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 22-24). Наразі, позивач позбавлений можливості реалізувати своє законне право на здійснення продажу предмету іпотеки для задоволення своїх грошових вимог, у звязку з існуючими обтяженнями на предмет іпотечного майна. Відповідно до ч. 2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту ч.6 та 7 ст.3 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у звязку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобовязання боржником на момент предявлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобовязання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не повязується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. Аналогічна правова позиція була зазначена Верховним Судом України у постанові від 09 квітня 2014 року по справі № 6-13цс14 та Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 61-16095св18. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч.1 ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Відповідно до ч. 1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Частиною 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Разом із тим ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до ч.5 цієї норми у всіх інших випадках арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Арешт було накладено на майно, яке перебуває в іпотеці позивача, що підтверджується відповідними документами та відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Існування арешту, накладеного на вищевказане іпотечне майно, є перешкодою для реалізації предмета іпотеки і порушенням майнових прав та інтересів іпотекодержателя. Відповідно до положень п.6 ч.1 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Наведеними нормами права передбачено підстави, що створюють правову можливість для позивача у цьому провадженні реалізувати предмет іпотеки у позасудовому порядку та скасувати всі існуючи арешти, накладені на іпотечне майно. Крім того, зазначене вище обтяження було накладене на іпотечне майно вже після підписання договору іпотеки від 12.08.2008 року та реєстрації іпотеки, а тому, враховуючи положення чинного законодавства України, позивач має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок спірного нерухомого майна. Таким чином, арешт та заборона відчуження було накладено на майно, яке перебуває в іпотеці позивача, що підтверджується відповідними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Суд враховує, що арешт накладений на нежитлове приміщення, перешкоджає реалізації предмету іпотеки, та позивач, як іпотекодержатель, має всі законні підстави для зняття арешту з майна. Приймаючи до уваги викладене, а також те, що існуючий арешт майна позивача грубо порушує гарантоване Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами його право приватної власності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved