Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Представник позивача 16.08.2019 звернувся до суду з позовною заявою, уточнивши яку просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Також просив суд визнати за [PERSON] право власності на вказане нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 15.05.1998 позивач, купила квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу було зареєстровано на біржі нерухомості «Нове століття» 15.05.1998. Позивач, будучи стороною за вищевказаним договором купівлі-продажу, у повному обсязі виконала його умови, сплативши відповідачу 1198 гривень до укладення вказаного договору, а також виконавши всі інші зобов`язання за ним. У даний момент часу, позивач має намір розпорядитись зазначеною нерухомістю. Однак, для укладення правочинів, договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований товарною біржею «Нове століття», не вважається правовстановлюючим документом. Позивач звернулася до нотаріальної контори з приводу посвідчення договору купівлі-продажу, де їй було в усному порядку відмовлено у вчиненні нотаріальної дії на підставі ст. 657 ЦПК України, та запропоновано звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. Позивач та її представник правом на участь у судовому засіданні не скористалися, через канцелярію суду представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач у судове засідання не з`явилася, до початку розгляду справи надала клопотання в якому просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з копією договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 15.05.1998 на товарній біржі «Нове століття», між [PERSON] , як продавцем з однієї сторони та [PERSON] (прізвище змінено у 2000 році на « [PERSON] », у зв`язку із реєстрацією шлюбу а.с. 8), як покупцем з іншої сторони, остання придбала квартиру [ADDRESS] , яка [ADDRESS] з 2-х кімнат [ADDRESS] , загальною площею 40,90 кв.м., житловою площею 26,50 кв.м (а.с.9,11-14). Пунктом 3 цього Договору визначено, що квартиру продано за 1198,00 грн, які продавець отримав від покупця до підписання договору (а.с. 9). Зазначений договір, відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991, зареєстровано на товарній біржі 15.05.1998 за № 1-235 та не підлягав нотаріальному посвідченню. Відповідно до довідки КП ДОР «КБТІ» № 171870 від 23.07.2019 (а.с.10), відповідно до даних архівної справи, станом на 31.12.2012, право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване в КП ДОР «Криворізьке БТІ» в реєстровій книзі №1С, сторінка, 52, запис 52 на ім`я [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого 15.05.1998 на товарній біржі «Нове століття» за № 1-235. Як слідує з розпорядження голови виконкому Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області від 09.02.2016 № 04, назву [ADDRESS] на вулицю [ADDRESS] . Отже, суд приходить до висновку про те, що при укладанні договору між сторонами досягнуто згоди по всім істотним його умовам, які сторони\~повністю виконали,\~а саме, продавець отримав грошові кошти, а покупцю передано нерухоме майно і до нього перейшло право власності на житловий будинок. Біржове оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості не суперечило діючому на час укладання спірного договору діючому законодавству, що також підтверджується реєстрацією права власності на житловий будинок за позивачем в Криворізькому бюро технічної інвентаризації (а.с.10). Суд вважає, що оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли у 1998 році, відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, до них належить застосувати положення ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Статтею 153\~ЦК УРСР\~1963\~року визначено,\~що договір\~вважаєтьсяукладеним, [ADDRESS] між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За положеннями ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Разом з тим, згідно з ст. 15 Закону України «Про товарні біржі» № 1952 ХІІ від 16.02.1993, в редакції, яка діяла на час укладання спірного договору, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Угода вважалась укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР 1963 року, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, суд вправі за вимогою виконавчої сторони визнати угоду дійсною. В цьому разі подальше нотаріальне посвідчення угоди не потребується. Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми» від 28.04.1978 № 3, визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно з ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Враховуючи те, що угода купівліпродажу нерухомого майна від 15.05.1998 фактично відбулася, сторони всі свої зобов`язання за договором купівлі-продажу виконали, нерухоме майно належним чином зареєстровано на час укладання угоди, але в наступному нотаріальне посвідчення угоди не відбулося, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною. Окрім визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.05.1998, позивач також просила суд визнати за нею право власності на це нерухоме майно. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином? оскільки позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15.05.1998 суд визнав обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, позовні вимоги в частині визнання права власності на це нерухоме майно є зайвими. Виходячи з припису ст. 328 ЦПК України, визнання угоди дійсною є самостійним способом захисту права власності та право власності переходить до покупця з часу визнання угоди дійсною. Доказів наявності перешкод для державної реєстрації свого права власності на підставі договору та рішення про визнання його дійсним, позивачем суду не надано, відтак позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial