Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом в інтересах позивача [PERSON] до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА\~«ПІВДЕННИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ\~КОМБІНАТ»,предметом якої є стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві у розмірі 16000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Як на підставу позову представник позивача посилається на те, що позивач з 23.04.1987 року по 12.07.2016 року працювала на підприємстві відповідача і була звільнена за власним бажанням. 28.12.1992 року з нею стався нещасний випадок на виробництві, причиною якого визначено незадовільне утримання будівлі. Винним у нещасному випадку є відповідач, який не створив безпечні та нешкідливі умови праці для позивача. Висновком МСЕК від 28.04.2010 року їй встановлено 25% втрати професійної працездатності безстроково та рекомендовано медикаментозне лікування, ВМП. Наслідки нещасного випадку викликають в неї не тільки фізичні страждання, а й моральні постійно приходять думки, що отриману травму неможливо вилікувати, стан здоров`я не поліпшується, порушено нормальні життєві зв`язки. внаслідок неможливості вести активне життя. Вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, а суму компенсації визначає в розмірі 160000 грн. Позивач у судове засідання викликалась, але не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлена належним чином. Заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, підтримала поданий відзив проти позову, в якому просить відмовити у задоволенні позову, оскільки: -вина АТ «ПГЗК» в отриманні позивачем травми відсутня, і, як наслідок, відсутня вина підприємства в отриманні останнім моральних страждань; -вказана сума позовних вимог абсолютно не відповідає вимогам розумності та справедливості. Крім того, просить суд звернути увагу на те, що стан здоров`я позивача поліпшився, про що свідчить зменшення ступеню втрати професійної працездатності від 60% до 25%, а також, що позивач протягом декількох років (1995 по 1998рр.) отримувала матеріальну допомогу від відповідача. Заслухавши думку представника відповідача, дослідивши позовну заяву, відзив з додатками, а також матеріали справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Суд встановив наступне: Позивач [PERSON] з 23.04.1987 року по 12.07.2016 року працювала на підприємстві відповідача і була звільнена за власним бажанням (а.с.7-10). Відповідно до акту №25 від 29.12.1992 року форми Н-1 «Про нещасний випадок на виробництві», 28 грудня 1992 року під час встановленої обідньої перерви о 12 годині 40 хвилин [PERSON] при слідуванні на обід в їдальню № [NUMBER] ОРСа ЮГОКа послизнулась на мармурному ґанку їдальні і впала. Внаслідок чого отримала травму правої ноги (а.с.11-12) Вищезазначеним актом встановлено, що причиною нещасного випадку є незадовільне утримання будівлі. Винних осіб не встановлено. В результаті нещасного випадку [PERSON] встановлений діагноз 3-щиколотковий перелом правого гомілково-ступневого суглоба. За висновком МСЕК від 30.03.1995 року [PERSON] встановлена втрата працездатності 60% та ІІІ група інвалідності (а.с.12а). В подальшому, за висновками МСЕК з 08.07.1996 року по 28.04.2010 року [PERSON] встановлена втрата працездатності 25% безстроково та рекомендовано медикаментозне лікування, ВМП (а.с.13-16). Крім того, 28.04.2010 року [PERSON] оглядалась на Дзержинській МСЕК по діагнозу: наслідки виробничої травми 28.12.1992 року у вигляді кісткового анкілозу правого гомілково-ступневого суглобу, як наслідок зрослого 3-щиколоткового перелому правої гомілки, ПТФС правої нижньої кінцівки, набрякова форма, ХВН 1-2 ст., нейрон-дистрофічний синдром; статико-динамічні порушення 1 ст. (а.с.17). Наслідки нещасного випадку вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя - порушено нормальні життєві зв`язки, внаслідок неможливості вести активне життя. Вона вимушена проходити курси медикаментозного лікування. Думки, що отриману травму неможливо вилікувати, а стан здоров`я не поліпшується, викликає в неї моральні страждання і переживання. Таким чином, позивачу наслідок трудового каліцтва завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, постійне лікування, вимушені зміни способу життя, втрату професійної працездатності. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок трудового каліцтва. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Частина 1 ст.237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно зі статтями 440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі, чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Відповідно до ст. 441 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до вимог ст.83 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) та п.3 ч.1 ст.268 ЦК України 2004 року на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, позовна давність на поширюється. Встановлено, що внаслідок трудового каліцтва позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагають від нього додаткових зусиль для його організації. Таким чином, суд знаходить, що законом встановлено право позивача на одержання моральної шкоди від відповідача. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, суттєвість вимушених змін у житті. При цьому суд враховує, що основною причиною нещасного випадку є порушення позивачем вимог з охорони праці. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 40 000,00 грн., що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнає у зв`язку з трудовим каліцтвом. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial