Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій прохає суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 01.09.2010 року у розмірі 43815,24 грн. та судовий збір у розмірі 1921 грн., обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 01.09.2010 року між сторонами був укладений кредитний договір № б/н, відповідно умов якого банк видав [PERSON] кредитні кошти у сумі 23700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач взяті на себе зобов`язання за договором виконав вчасно та в повному обсязі, але відповідач в порушення умов договору зобов`язання не виконує, у результаті чого за ним станом на 09.12.2018 рік має заборгованість у розмірі 43815,24 грн., яку він добровільно сплачувати не бажає. Заочним рішенням Ленінського р/с м. Харкова від 17.05.19 року позов було задоволено повністю. В травні 2020 року відповідачем було подано заяву про скасування заочного рішення. Ухвалою Ленінського райсуду м. Харкова від 19.06.20 року заочне рішення від 17.05.19 року скасовано та розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного провадження без повідомлення/виклику сторін. 06.07.20 року до суду надійшов відзив на позовну заяву згідно до якого відповідач позовні вимоги не визнає оскільки у заяві позичальника ( [PERSON] ) від 01.09.10 року процентна ставка не зазначена. В заяві відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Відповідач зазначає що Витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку він не підписував та з ними не був ознайомленим отже їх неможна рахувати як частину кредитного договору. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. в позові зазначено що 01.09.2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір (підписана боржником заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку»), за умов якого позивач надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 23 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач прохає стягнути з [PERSON] суму заборгованості яка утворилась станом на 09.12.2018 рік та складається з: - відсотки за користування кредитом - 24330,02 грн.; - пеня - 16 922,59 грн. а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг. - штраф (фіксована частина) - 500,00 грн.; - штраф (процентна складова) - 2062,63 грн. Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.10 року відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», в якій зазначено, що він разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. 15.04.2011 року відповідачу було під розпис видано довідку про умови кредитування із використанням платіжної картки « Універсал » з зазначенням процентної ставки Так, згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявляючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» посилалися на те, що 01.09.10 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, відповідно до якого АТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачу грошові кошти у розмірі 23700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. На підтвердження умов договору АТ КБ «ПриватБанк» надало суду копію анкети-заяви відповідача , витяг з Тарифів Банку, витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості. Також надано копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсал» по договору SAMDN34000043249822 яка підписана 15.04.10р. Разом з тим, вказані документи не підтверджують погодження між сторонами умов кредитування. Як вбачається з матеріалів справи, ні витяг з ТарифівБанку, ні витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису [PERSON] . Копія довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсал» по договору SAMDN34000043249822 датована 15.04.2010 роком не містить підтвердження її будь-якого відношення до спірного кредитного договору б/н. від 01.09.10 року. Суд визнає вказаний доказ неналежни оскільки він підписаний до укладання спірного договору і це не оговорено сторонами. Анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача, його контактну інформацію, але не містить даних про умови кредитування. 03 липня 2019 року Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в аналогічній справі за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа №342/180/17). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що за відсутності належних та допустимих доказів погодження умов договору, АТ «КБ «ПриватБанк» має право вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З урахуванням зазначеної позиції Великої Палати Верховного Суду АТ «КБ «ПриватБанк» має право виключно на повернення сум фактично отриманих коштів. Оскільки розмір процентів за користування кредитними коштами не був погоджений між сторонами договору, у АТ «КБ «ПриватБанк» відсутні підстави для їх нарахування за визначеними ним ставками. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином враховуючи що позивач не ставить перед судом вимог щодо стягнення суми тіла кредиту а тільки вимоги щодо стягнення сум відсотків, пені та штрафу - суд вважає що позов задоволенню не підлягає. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову судові витрати стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed