Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що з 10.10.2018 року на обліку служби дітей Суворовської районної у м.Херсоні ради перебуває малолітній [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з тим, що мати дитини [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків, відомості про батька в свідоцтві про народження дитини записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України. У зв`язку із відсутністю житла, відповідач зі своїм малолітнім сином з 01.06.2018 року знаходився на утриманні Соціального центру матері та дитини Херсонської міської ради, який 29.09.2018 року самовільно залишив. 02.10.2018 року під час профілактичного рейду «Сім`я», працівниками служби у справах дітей спільно із соціальним педагогом Центру та представником правоохоронних органів у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю дитини, який перебував без нагляду матері за адресою: [ADDRESS] , було вилучено та доставлено до педіатричного відділення КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є.Є.Карабелеша». 25.10.2018 року на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради малолітнього [PERSON] , [INFO] , влаштовано до КЗ «Херсонський обласний Будинок дитини», де він перебуває. Відповідно до листа Суворовського районного відділу «Центр пробації» філії державної установи в Херсонській області від 23.10.2018 року, [PERSON] засуджена вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 11.12.2017 року за ст.185 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнена від відбування покарання з випробуванням згідно ст.75 КК України з іспитовим строком на 3 роки. Станом на 26.02.2019 року, [PERSON] обов`язки, які накладені вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 11.12.2017 року не виконує, за викликами не з`являється, з останнього місця проживання, а саме: [ADDRESS] зникла, місцезнаходження її не встановлено, проводилися першочергові розшукові дії. Відповідно до листа КЗ «Херсонський обласний Будинок дитини» від 20.02.2019 року №113, відповідач відвідав дитину лише один раз 14.11.2018 року. Після цього жодного разу дитину не відвідував, не телефонував, не цікавився станом його здоров`я та долею, ніякої допомоги не надав. 05.11.2018 року [PERSON] з`явилася до служби у справах дітей, з нею було проведено профілактично-роз`яснювальну бесіду, попереджено за невиконання батьківських обов`язків, надано місячний термін для усунення недоліків, а саме: пролікуватися від алкогольної залежності, влаштуватися на роботу, змінити свій спосіб життя, створити належні умови для проживання, виховання малолітнього сина, але мати до служби у справах дітей не з`явилася. 05.04.2019 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини розглядалося питання про позбавлення батьківських прав відповідача у відношенні малолітнього сина. [PERSON] є загрозою для дитини, вона не переймається подальшою долею дитини, не піклується про нього взагалі. У зв`язку з викладеним, представник позивача просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно малолітнього сина, стягнути з відповідача аліменти на утримання сина з дня подачі позову до повноліття дитини у розмірі 50% прожиткового мінімуму на користь фізичної особи, яка буде утримувати дитину. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.06.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження до підготовчого судового засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.02.2020 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позов не визнала, вважала його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Пояснила, що дійсно 29.09.2018 року самовільно покинула разом з дитиною Центр, де була забезпечена житлом та усім необхідним для забезпечення потреб дитини. Не маючи місця проживання, зупинилася у помешканні співмешканця [PERSON] по [ADDRESS] . Коли 02.10.2018 року повернулася з міста до помешкання [PERSON] та її співмешканця, на яких залишала на пару годин дитину, то виявила відсутність дитини та [PERSON] була у стані алкогольного сп`яніння. Довідалася, що дитину забрали у лікарню, а потім до дитячого будинку. Відвідала дитину тільки один раз. Крім того, з часу відібрання дитини 02.10.2018 року по 04.06.2019 року (часу взяття її під варту) дитину не відвідувала, не цікавилася його життям, не надавала матеріальної допомоги на його утримання без поважних на те причин. Також зазначила, що інших утриманців не має, розмір її щомісячного доходу становить 2500-3000 гривень. Заслухавши осіб що приймали участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст.165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що згідно актового запису про народження №107, зробленого 24.05.2018 року Білозерським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . Відомості про батька в свідоцтві про народження дитини записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька від 17.10.2018 року. Згідно листа Соціального центру матері та дитини Херсонської міської ради №206 від 04.10.2018 року, у зв`язку із відсутністю житла, відповідач зі своїм малолітнім сином з 01.06.2018 року знаходився на утриманні Соціального центру матері та дитини Херсонської міської ради, який 29.09.2018 року самовільно залишив.У зв`язку із загрозою життю та здоров`ю дитини, який перебував без нагляду матері за адресою: [ADDRESS] , було вилучено та доставлено до педіатричного відділення КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. Є.Є.Карабелеша». 25.10.2018 року на підставі рішення виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради малолітнього [PERSON] , [INFO] , влаштовано до КЗ «Херсонський обласний Будинок дитини». Відповідно до листа КЗ «Херсонський обласний Будинок дитини» від 20.02.2019 року №113, відповідач відвідав дитину лише один раз 14.11.2018 року. Після цього жодного разу дитину не відвідував, не телефонував, не цікавився станом його здоров`я та долею, ніякої допомоги не надав. Відповідно до листа Суворовського районного відділу «Центр пробації» філії державної установи в Херсонській області від 23.10.2018 року, [PERSON] засуджена вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 11.12.2017 року за ст.185 ч.2 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнена від відбування покарання з випробуванням згідно ст.75 КК України з іспитовим строком на 3 роки. Згідно листа виконавчого комітету Суворовської районної у м.Херсоні ради від 26.02.2019 року №30/21/249-19, станом на 26.02.2019 року, [PERSON] обов`язки, які накладені вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 11.12.2017 року не виконує, за викликами не з`являється, з останнього місця проживання, а саме: [ADDRESS] зникла, місцезнаходження її не встановлено, проводяться першочергові розшукові дії. Згідно висновку Виконавчого комітету Суворовської районної у місті Херсоні ради - орган опіки та піклування Суворовського району м.Херсона від 12.04.2019 року №57, орган опіки та піклування, вважає позбавлення батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього [PERSON] , [INFO] , доцільним. Рішенням Виконавчого комітету Суворовської районної у місті Херсоні ради від 14.10.2019 року №120 призначено [PERSON] опікуном над малолітнім [PERSON] , [INFO] . Визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації опікуна [PERSON] . Рішенням Виконавчого комітету Суворовської районної у місті Херсоні ради від 13.09.2019 року №107, надано малолітньому [PERSON] , [INFO] , статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні підтвердили факт невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин відносномалолітнього [PERSON] , [INFO] . Свідки пояснили, що в кінці вересня 2018 року відповідач з дитиною через паркан з речами покинула Центр, на зв`язок зі співробітником Центру не виходила, через кілька днів зателефонувала до Центру та відмовилася повертатися. Про зазначений факт повідомлено Службу у справах дітей. Представники Служби у справах дітей приїхали до помешкання по [ADDRESS] за викликом разом з працівниками поліції, куди надійшло повідомлення, що двоє дітей залишилися догляду. Зі слів сусідів мешканці будинку зловживають алкогольними напоями, малолітні діти, які перебувають з ними постійно плачуть. Помешкання відчинила мати співмешканця [PERSON] , в помешканні були антисанітарні умови, брудно. Дитячого одягу та їжі для дітей не було. Виявлені (дитина [PERSON] та дитина [PERSON] ) були залишені без догляду в занедбаному стані, в одному з приміщень спала [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння, не реагувала на присутніх взагалі. Як пояснила мати співмешканця [PERSON] , [PERSON] отримала кошти на дитину та поїхала до міста. Діти були вилучені та доставлені до лікарні. Згідно з частиною третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України. Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18). Згідно положень ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. Відповідно ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Аналізуючи зібрані докази, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, доведені та підлягають задоволенню в повному обсязі. При задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав щодо її малолітнього сина, суд виходить із доведеності позивачем факту неналежного піклування про малолітню дитину, що створює загрозу для її життя і здоров`я, ухилення від виконання відповідачем своїх обов`язків виховання дитини, урахував конкретні обставини справи, відсутність заінтересованості матері у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини. Будь-яких доказів, які б не спростовували або вказували на намаганні матері займатись вихованням дитини чи наявність у цьому непереборних перешкод відповідач сулу не надав. Доводи відповідача про бажання виховувати сина саме по собі не виправдовує невиконання батьківських обов`язків без поважних причин. Доказами по справі доведено унеможливлення забезпечення розвитку дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що тягне за собою саме в інтересах дитини застосування такого крайньої, виняткової міри як позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Суд перевіряє наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав та обставин, що були підставою для позбавлення батьківських прав і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини. Дійсна зміна життєвих пріоритетів відповідача на користь інтересів дитини в подальшому може стати підставою для поновлення батьківських прав. Судом встановлено, що відповідач без поважних причин ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, матеріальної допомоги на її утримання не надає, не піклується про неї. Відповідно до вимог ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Розмір аліментів на дитину суд визначає з урахуванням обставин, визначених ст.182 СК України, оскільки відповідач інших утриманців не має, з урахуванням її доходу, аліменти суд визначає у розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позову до суду 17.04.2019 року та до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 1921,00 гривень.

Outcome: approved