Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом та збільшивши позовні вимоги просив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №11399639000, у розмірі 3756138,38 грн, з яких тіло кредиту - 1810376,25 грн, відсотки 1945762,13 грн перед позивачем звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно: двокімнатну квартиру №19, загальною площею: 46,20 кв.м, житловою площею: 28,30 кв.м, яка знаходиться у будинку [ADDRESS], що належить в рівних долях іпотекодавцям ([PERSON], [PERSON].) шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмета іпотеки у власність. Визнати право власності за позивачем на зазначену квартиру та виселити і зняти з реєстрації місця проживання та перебування відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі. Зобов'язати відповідачів передати ПАТ «Дельта Банк» правоустановлюючи документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей, документи, що характеризують об'єкт нерухомості та інші документи передбачені Постановою КМУ № 868 від 17.10.2013. Також з відповідачів стягнути судові витрати. В обґрунтування позову зазначив, що 01.10.2008 між АКІБ «УКРСИББАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір №11399639000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 85 000,00 дол. США, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі в строк до 01.10.2018 або достроково зі сплатою процентів за користування кредитом. З метою забезпечення повного та своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором №11399639000, 01.10.2008 між АКІБ «УКРСИББАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК» та відповідачами [PERSON], [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 94592, згідно якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Відповідно до п.1.2 вказаного договору сторони визначили, що вартість предмета іпотеки становить 603715 грн. 08.12.2011 ПАТ «УКРСИББАНК» відступило свої права вимоги заборгованості зокрема за вищевказаним кредитним договором ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», що підтверджується випискою з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та актом прийому-передачі документації. В порушення умов кредитного договору, позичальник своїх зобов'язань належним чином не виконав. Тому позивач вирішив звернутися до суду за захистом своїх прав шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення і зняття з реєстрації місця проживання та перебування відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі. В судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, представник відповідачів подав через канцелярію суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, проти позовних вимог заперечував з посиланням на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та просив застосувати строки позовної давності. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно з ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При вирішенні цього спору суд, враховував правові позиції Верховного суду України, викладені в постановах по справам № 6-116цс13, 6-190цс14, 6-169цс14, з яких вбачається наступне. «Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.» «Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.» За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Судом встановлено, що 01.10.2008 між АКІБ «УКРСИББАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір №11399639000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 85 000,00 дол. США, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі в строк до 01.10.2018 або достроково зі сплатою процентів за користування кредитом, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі, згідно з графіком погашення кредиту (а.с.7,8) 08.12.2011 ПАТ «УКРСИББАНК» відступило свої права вимоги заборгованості зокрема за вищевказаним кредитним договором ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК», що підтверджується випискою з договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та актом прийому-передачі документації (а.с.30-32). З матеріалів справи вбачається, що позивач виконав свої зобов'язання перед [PERSON] в повному обсязі, здійснивши видачу кредитних коштів в розмірі 85 000,00 дол. США, що не заперечується сторонами. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] скористалася кредитними коштами, але свої зобов'язання за договором належним чином не виконала, а тому станом на 31.07.2015 року у [PERSON] утворилася заборгованість перед позивачем в сумі 3756138,38 грн (а.с.145). Також встановлено, що з метою забезпечення повного та своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором №11399639000, 01.10.2008 між АКІБ «УКРСИББАНК», правонаступником якого є ПАТ «УКРСИББАНК» та відповідачами [PERSON], [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 94592, згідно якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.15-17). Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені законом або договором. Однак, виходячи з матеріалів справи, 15.07.2009 АКІБ «УКРСИББАНК», використавши своє право передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України направив [PERSON], вимогу про дострокове погашення кредиту (а.с.102). За твердженням представника відповідачів [PERSON] отримала цю вимогу 31.07.2009. Зокрема текст вимоги був викладений наступним чином: «Відповідно до Додатку №1 до Кредитного договору, погашення заборгованості за наданий кредитом повинно відбуватися щомісячно,01 числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії кредитного договору. Позичальник не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та нарахованим по ньому процентам, чим порушує прийняті на себе договірні зобов'язання. Відповідно до умов Кредитного договору, у випадку невиконання або неналежного виконання його умов Позичальником, Банк має право вимагати дострокового погашення кредиту та сплати процентів.»; «Враховуючи вищенаведене та приймаючи до уваги значний строк невиконання Вами своїх зобов'язань За договором про надання споживчого кредиту №11399639000 від 01.10.2008, АКІБ «УКРСИББАНК» вимагає усунення порушень відповідного Кредитного договору протягом тридцяти днів з моменту отримання цієї вимоги. У випадку не усунення порушень на 31 день з дня отримання цієї вимоги, АКІБ «УКРСИББАНК» вважає термін повернення кредиту за Кредитним договором таким, що настав, та вимагає дострокового виконання Вами своїх зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту №11399639000 від 01.10.2008, а саме: сплатити Акціонерному комерційному інноваційному банку «УКРСИББАНК» заборгованість по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплаті нарахованих процентів та пені, які підлягають уточненню на дату фактичного повернення коштів.» Пунктом 1.2.8. кредитного договору №11399639000 від 01.10.2008 передбачено «кінцевий термін остаточного повного погашення кредитної заборгованості: «01» жовтня 2018 року, при цьому згідно умов Договору може бути встановлено інший термін повернення кредиту». Пунктом 1.2.10 кредитного договору №11399639000 від 01.10.2008р. передбачено обов'язок позичальника сплачувати ануїтетні платежі до 01 числа кожного місяця протягом строку кредитування. Рахунок для повернення суми кредиту, сплати процентів та інших грошових платежів позичальника Банку за цим договором: №3739311399639 у АКІБ «УКРСИББАНК», код банку (МФО) 351005. Стосовно стягнення заборгованості також слід зазначити, що виходячи з вищевикладеного позивач однозначно реалізував своє дострокове право вимоги. У 2009 році, кредитор шляхом направлення претензії на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та фактично змінив графік погашення, визначивши наступну суму місячної оплати у розмірі всієї суми кредиту, а тому трирічний строк позовної давності повинен відраховуватися від тієї дати. Однак, позивач звернувся із позовом до відповідачів лише 16.02.2015 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду (згідно штемпеля на конверті, в якому до суду була надіслана позовна заява, не вбачається за можливе розгледіти дату), при тому що трирічний строк позовної давності сплив у 2012 року. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Виходячи з того, що відповідачі зобов'язань перед позивачем не визнають, обставини які б свідчили про переривання строку позовної давності - відсутні (в розрахунку заборгованості, що поданий банком до суду міститься запис про відсутність сплати боргових зобов'язань починаючи з 19.12.2011 (а.с.87). Виходячи з вищевикладеного, вбачається, що позивач втратив право пред'являти до [PERSON] будь-які претензії, тому, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Згідно ст.ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного-процесуального кодексу України. На основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України, судові витрати суд залишає за позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed