Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Іщенко О.Б., звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , ТОВ «Охоронне Агентство Форт», третя особа - ТОВ «ТЕДІС Україна» про визнання договору про надання охоронних послуг неукладеним, який уточнив 19.04.2019 року, в якому просить суд: визнати недійсною довіреність від 24.09.2018 року на бланку ННІ 632343, видану [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчену приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Григорян Д.Г. та зареєстровану в реєстрі за номером 234; визнати неукладеним договір про надання охоронних послуг №25/9/18 від 25.09.2018 року. В обґрунтування уточненого позову представник позивача вказав що 28.12.2018 року позивач дізнався про те, що має заборгованість за договором надання охоронних послуг №25/9/18 від 25.09.2018 року, який нібито укладений між ним та ТОВ «Охоронне Агентство Форт». Згідно з умовами договору, вказане охоронне агентство зобов`язується охороняти майно позивача, а саме квартиру [ADDRESS] . В подальшому, за допомогою адвоката, позивач дізнався, що договір укладено нібито від його імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г., за реєстровим №234. Представник позивача стверджує, що будь-якого волевиявлення укласти договір чи охороняти своє майно позивач не мав, жодних довіреностей не підписував, повноваженнями на розпорядження чи управління своїм майном нікого не наділяв. При цьому, позивачу невідомо, що за особа підписала довіреність за нього, тому, на думку його представника, вказаний односторонній правочин - довіреність на представництво інтересів та договір про охорону майна, повинні бути визнані недійсними за наступних підстав. Факт того, що [PERSON] не міг підписати довіреність, а тим більше, уповноважити будь-кого на укладання та підписання договору підтверджується матеріалами кримінального провадження №12018100100004974 від 30.04.2018 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.296, ч.1 ст.122 КК України, які свідчать про відсутність на території України [PERSON] . Вказана обставина, підтверджується відомостями, наданими Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, відповідно до яких [PERSON] , 30.04.2018 року покинув територію України і до цього часу не повертався. Отже, в зв`язку з викладеним, представник позивача стверджує, що позивач жодним чином не міг підписати вказану довіреність. Окрім того, представник позивача звертає увагу на висновки почеркознавчої експертизи, згідно з якими підпис від імені [PERSON] та рукописний запис « [PERSON].» у довіреності від 24.09.2018 року на бланку ННІ 632343, виданою [PERSON] на ім`я [PERSON] , виконані не [PERSON] , а іншою особою. Також, представник позивача звертає увагу, що в тексті довіреності зазначено, що позивач, згідно з їх попередньою усною згодою, уповноважив відповідача на вчинення дій, передбачених довіреністю. Проте, ця обставина є недостовірною, адже їй повинен був передувати усний договір доручення, чого здійснено не було. Отже, враховуюче вищезазначене, на думку представника, виключається можливість уповноваження [PERSON] [PERSON] діяти від імені позивача, мати повноваження на право керувати та розпоряджатися майном, яке йому належало, адже така довіреність буда підробленою. При цьому, представник вважає, що [PERSON] діяв всупереч інтересів позивача без волевиявлення останнього на укладення договору охорони майна, а тому вказаний договір є правочином з дефектом волі і правоздатності та підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 02.05.2019 року представником третьої особи ТОВ «Тедіс Україна» - адвокатом Штельмахом В.Ю. подано пояснення щодо позовних вимог, в яких він просить відмовити у їх задоволенні. У поясненнях просить суд звернути увагу, що 02.01.2019 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та ТОВ «Тедіс Україна» про визнання недійсною довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. від 24.09.2018 року, зареєстрованої в реєстрі за №234; визнання недійсним іпотечного договору від 04.10.2018 року, укладеного між ТОВ «Тедіс Україна» та [PERSON] , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Папушею І.І., зареєстрованого в реєстрі за №2506; скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 44628588 від 14.12.2018 року, прийняте державним реєстратором державного комунального підприємства «Реєстраційний центр реєстрації нерухомості та бізнесу» Прошкіним О.В. За цим позовом ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.02.2019 року відкрите провадження у справі №757/153/19-ц, розгляд якої призначено на 13.06.2019 року. Окрім цієї позовної заяви, [PERSON] через свого представника Іщенка О.Б. звернувся з аналогічними позовами, в яких міститься вимога про визнання спірної довіреності недійсною, до Печерського районного суду м. Києва, Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області та Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Між тим, представник третьої особи інформує суд що між ТОВ «Тедіс Україна» та ТОВ «Квартал-Трейдінг» укладено договір поставки №51-ЛВ/18/КК від 11.09.2018 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань ТОВ «Квартал-Трейдінг» за вказаним договором поставки 04.10.2018 року між ТОВ «Тедіс Україна» та [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Папушею І.І., зареєстрованого в реєстрі за №2506. Під час укладення вказаного договору, права та інтереси [PERSON] представляв [PERSON] , який діяв на підставі спірної довіреності від 24.09.2018 року. В процесі господарських відносин ТОВ «Квартал-Трейдінг» перестало виконувати свої зобов`язання по договору поставки №51-ЛВ/18/КК від 11.09.2018 року та, як наслідок, у нього виникає перед ТОВ «Тедіс Україна» заборгованість на десятки мільйонів гривень. На думку представника третьої особи, всі вищенаведені позови спрямовані на визнання недійсною довіреності від 24.09.2018 року та уникнення відповідальності по зобов`язанням. Окрім того, представник вважає наданий адвокатом Іщенком О.Б. висновок експертизи недопустимим доказом в розумінні ч.1 ст.78 ЦПК України, оскільки експерт [PERSON] , що проводила експертизу не мала права на її проведення. Ухвалою суду від 08.04.2019 року позовну заяву представник позивача [PERSON] - адвоката Іщенко О.Б. залишено без руху (а.с.30-32). Ухвалою суду від 19.04.2019 року, після усунення представником позивача недоліків позовної заяви, відкрито провадження у вказаній справі, призначено його судовий розгляд та залучено у якості третьої особи ТОВ «Тедіс Україна» (а.с.151-152). Інших процесуальних дій судом не вчинялось. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Іщенко О.Б. пред`явлені позовні вимоги підтримав, наполягав їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Представник позивача зазначив, що позивач дізнався від своїх бухгалтера та секретаря про те, що у нього існує заборгованість за договором охорони, якого він не укладав. Довіреність, на підставі якої [PERSON] був укладений вказаний договір [PERSON] не міг підписати, оскільки знаходився за межами України, а на теперішній час перебуває у розшуку. Представник стверджує, що до нотаріуса [PERSON] не звертався, а оригінал довіреності надав їм [PERSON] . При цьому, представник позивача пояснив, що за його замовленням було проведено почеркознавчу експертизу, за результатами якої встановлено, що підпис на вказаній довіреності виконана не [PERSON] . У зв`язку з викладеним представник позивача вважає довіреність недійсною, та похідний від нього договір, також. Під час розгляду справи відповідач [PERSON] пояснив, що він особисто не знайомий з [PERSON] та останній не міг фізично видати йому довіреність. Також, відповідач пояснив, що він особисто не був присутнім при укладанні довіреності. Раніше, він не знав, що [PERSON] перебуває у розшуку, про це йому стало відомо пізніше, про виїзд за кордон [PERSON] йому не повідомляв. В подальшому, відповідач надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позову, на підставі положень ч.1 ст.206 ЦПК України. Разом з цим, враховуючи положення ч.4 ст.206 ЦПК України, відповідно до якої якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови в прийнятті визнання відповідачем позову та продовження судового розгляду на загальних підставах. Представник відповідача ТОВ «Охоронне Агентство Форт» Денисенко І.А. пояснив, що йому відомо, що між охоронним агентством та представником [PERSON] - [PERSON] було укладено договір охорони за яким у позивача виникла заборгованість. Більше по суті спору, з вказаного питання, представник відповідача нічого пояснити не зміг. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти задоволення пред`явленого позову, просив суд прийняти до уваги, що перед посвідченням довіреності, нотаріус встановила особи сторін правочину, в зв`язку з чим ставить під сумнів той факт, що [PERSON] не підписував довіреність. Дослідивши письмові докази по справі, вислухавши пояснення сторін, надавши їм оцінку в сукупності, дотримуючись принципів змагальності, диспозитивності, об`єктивності цивільного судочинства, суд приходить до наступного висновку. Так, судом встановлено, що 24.09.2018 року [PERSON] видано на ім`я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округуГригорян Д.Г., зареєстровано в реєстрі за №234 (а.с.22-25). На підставі вказаної довіреності 25.09.2018 року [PERSON] в інтересах [PERSON] укладено договір про надання охоронних послуг №25/9/18, згідно з п.2 додатком до якого, об`єктом охорони є квартира [ADDRESS] (а.с.13-19, 21). Звертаючись до суду з позовом, представник позивача посилався на те, що будь-якого волевиявлення укласти договір чи охороняти своє майно позивач [PERSON] не мав, жодних довіреностей не підписував, повноваженнями на розпорядження чи управління своїм майном нікого, у тому числі, [PERSON] не наділяв. Перевіряючи обґрунтованість таких тверджень представника позивача, в контексті дослідження обсягу наявних доказів в їх сукупності, суд виходить з наступного. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Положеннями ч.1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сутність та правова природа загально-цивільного представництва регламентована положеннями глави 17 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. За ч.3 ст.244 ЦК України, довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність є одностороннім правочином, оскільки для виникнення, припинення або зміни цивільних прав і обов`язків достатньо волевиявлення однієї сторони. Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, представницьких правовідносин, та в силу ст.1003 ЦК України, підтверджує укладення договору доручення. Вольова спрямованість правочину характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об`єктивно виражену форму виявлення (складання заповіту, прийняття спадщини, складання довіреності, підписання договору тощо). У правочині зовнішнє волевиявлення має бути адекватним внутрішній волі особи. Воля особи має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку. Тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії (вчинки) особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов`язків. За змістом вказаної вище довіреності [PERSON] уповноважив [PERSON] , зокрема, представляти його інтереси у всіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах та організаціях, користуватися і розпоряджатися належним йому рухомим та нерухомим майном, у тому числі, укладати договори та розривати їх за ціну та на умовах на свій розсуд, розписуватися за нього, підписувати від його імені договори про обслуговування належного йому нерухомого майна за ціну та н умовах на свій розсуд, укладати та підписувати відповідні договори та додаткові угоди. Разом з цим, представником позивача надано суду висновок №54/19 за результатами проведення почеркознавчої експертизи, що виконана експертом Центра судових експертиз «Альтернатива» [PERSON] , яким встановлено, що підпис від імені [PERSON] у рядку «ПІДПИС:» у довіреності від 24.09.2018 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , що посвідчена приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Григорян Д.Г. та зареєстрована у реєстрі за №234, виконаний не [PERSON] , а іншою особою з наслідуванням підпису [PERSON] . Також, рукописний запис « [PERSON] » у рядку «ПІДПИС:» виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.133-146). Так, відповідно до реєстру атестований судових експертів (http://rase.minjust.gov.ua/), розміщеного на сайті Міністерства Юстиції України, 16.05.2001 року [PERSON] присвоєно кваліфікацію судового експерта за видом експертної спеціальності 1.1 «Дослідження почерку та підписів». Також, в реєстрі міститься інформація про те, що свідоцтво № 26-11 та №488-16 та доповнення до них анульовано рішенням ЕКК КНДІСЕ від 31.10.2016 року №9. При цьому, інформації про видачу [PERSON] інших свідоцтв за вказаним видом експертної спеціальності реєстр не містить. Окрім того, як видно з відомостей, розміщених у реєстрі атестований судових експертів, [PERSON] наказом №216к від 01.11.2016 року звільнена з Київського НДІСЕ. Недійсність свідоцтва судового експерта [PERSON] ., також, підтверджується ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13.12.2017 року у справі №826/1395/17, в якій [PERSON] оскаржила акт на підставі якого ЕКК КНДІСЕ прийнято рішення №9 від 31.10.2016р. про анулювання її свідоцтв №26-11 та №488-16 (а.с.224-225). Враховуючи викладене та приймаючи до уваги відомості з реєстру атестований судових експертів, [PERSON] втратила право на проведення судових експертиз за видом експертної спеціальності 1.1 «Дослідження почерку та підписів» з 01.11.2016 року. Окремо, суд наголошує, що відповідно до ч.3 ст.7. Закону України «Про судову експертизу», виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності в порядку, передбаченому цим законом (ч.3 ст.10 Закону «Про судову експертизу»). В свою чергу, відповідно до п.1.2.1. Інструкції про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції України від 12.12.2011 року №3505/5, почеркознавчу експертизу віднесено до криміналістичних експертиз. Отже, суд приходить до висновку, що експерт [PERSON] не мала права проводити почеркознавчу експертизу, а складений нею висновок №54/19 є недопустимим доказом в розумінні ст.78 ЦПК України та не береться судом до уваги при розгляді цієї справи. Окрім того, ст.43 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що не допускається вчинення нотаріальної дії у разі відсутності осіб - її учасників або їх уповноважених представників. При вчиненні нотаріальної дії нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які звернулися за вчиненням нотаріальної дії. Встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії. Статтею 44 вказаного Закону та Главою 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України 22.02.2012 року №296/5, встановлено, що нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину. який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріально посвідчуванні правочини. а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса (ч.2 ст.45 Закону). Так, судом встановлено, що у посвідчувальному написі на останній сторінці довіреності від 24.09.2018 року, яка зареєстрована в реєстрі за №234, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. вказано: « Довіреність підписана [PERSON] у моїй присутності. Особу його встановлено, дієздатність перевірено». Будь-яких обставин, що можуть викликати сумніви у дійсності вказаного посвідчувального напису нотаріуса судом не встановлено. При цьому, суд бере до уваги відомості, що містяться у повному витязі з Єдиного реєстру довіреностей, відповідно до якого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г . за період з 2011 року по 24.09.2018 року від імені позивача [PERSON] посвідчено 25 довіреностей, повіреними за якими є різні особи, зокрема, і відповідач [PERSON] , що свідчить про неодноразовість вчинення нотаріусом Григорян Д.Г. протягом понад семи років та вочевидь виключає необізнаність [PERSON] про вчинення вказаної нотаріальної дії. Що стосується твердження представника позивача з приводу неможливості надання [PERSON] довіреності на ім`я [PERSON] у зв`язку з відсутністю його з 30.04.2018 року на території України, судом встановлено наступні обставини. Так, відповідно до довідки №0.184-301/0/15-19-Вих від 04.01.2019 року, наданої Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, громадянин України [PERSON] , [INFO] , паспорт серії [NUMBER] , 30.04.2018 року о 19-38 годин перетнув кордон України через пункт пропуску Бориспіль-D, рейсом 601 Київ-Баку (а.с.26, 147). Також, згідно з довідкою, виданою представником Міжнародних авіаліній України «Ukraine International» №01.3.2-02-03 від 26.07.2018 року, серед пасажирів МАУ в період часу між 18-30 годин 30.04.2018 року та 19-00 годин 01.05.2018 року був громадянин [PERSON] , який 30.04.2018 року летів рейсом авіакомпанії PS 601 IEV-BAK (Київ-Баку) із квитком 566 2411311117 (виліт о 21-00). Відповідно до бази даних МАУ вказаний авіаквиток був виписаний на ім`я [PERSON] за паспортом [NUMBER] 30.04.2018 року близько 19-05 годин (за київським часом) співробітником каси авіакомпанії за адресою: м. Київ, Харківське шосе, 201-203 (І поверх) (а.с.122). Суд не приймає до уваги відомості, що містяться у вказаних документах, оскільки вони мають суттєві протиріччя. Так, згідно з даними паспорта громадянина України, серії [NUMBER] , він виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] (а.с.7-12). Відповідно до довідки МАУ, в одному випадку зазначено, що 30.04.2018 року громадянин [PERSON], летів рейсом авіакомпанії Київ-Баку, в іншому - [PERSON]. Також, у вказаній довідці зазначено, що останній вилетів рейсом о 21-00 годин 30.04.2018 року, при цьому, у довідці з Державної прикордонної служби України вказано, що це відбулося о 19-38 годин. Окрім того, відповідно до цієї ж довідки, перевірка напряму перетинання кордону Державною прикордонною службою України проводилась виключно у напрямку «Виїзд», перевірок у напрямку «В`їзд» - не відбувалась. Також, в порушення ч.3 ст.12 ЦПК України, позивачем та його представником не надано до суду належним чином завірену копію закордонного паспорту [PERSON] , на яку він посилається, як на підставу своїх вимог та не надано до суду клопотання про його витребування, у разі неможливості його надання, в результаті чого у суду відсутня можливість ідентифікувати особу [PERSON] , паспорт серія [NUMBER] з особою позивача [PERSON] , [INFO] . Отже, беззаперечних доказів перетинання [PERSON] кордону України представником позивача суду не надано. При цьому, копії документів з кримінального провадження, внесеного 30.04.2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018100100004974 щодо, зокрема, [PERSON] , а саме: витяг з ЄРДР, рапорт оперуповноваженого відділу поліції №4 Шевченківського УП ГУНП в м. Києві від 01.05.2018 року, повідомлення про підозру від 01.05.2018 року, постанова про оголошення розшуку [PERSON] від 01.05.2018 року, лист Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва НПУ від 05.05.2018 року, тощо, на думку суду, не можуть виключати можливості перебування [PERSON] на момент посвідчення нотаріусом довіреності на території України, навіть за умови оголошення його у міжнародний розшук (а.с.99-100, 101, 102-104, 105-107, 108-109, 110, 113, 115-116, 117-121, 123). Законодавець у пункті третьому частини першій статті 3 ЦК визначив, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Положення статті 204 ЦК встановлюють презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пленум Верховного Суду України у Постанові №9від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (пункт 7). Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У відповідності до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За положеннями ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Беручи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до переконання про відсутність встановлених законом підстав для визнання недійсною довіреності від 24.09.2018 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. та зареєстрована в реєстрі за №234. Враховуючи відсутність обставин, підтверджуючих, що підпис довірителя у вказаній вище довіреності виконаний не [PERSON] , суд приходить до висновку про наявність внутрішньої волі позивача на видачу такої довіреності та про наявність його волевиявлення на вчинення цього правочину. З огляду на викладене, такий односторонній правочин, як довіреність від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчена 24.09.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. є дійсним. Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність факту, що волевиявлення [PERSON] на видачу довіреності на ім`я [PERSON] не було і він її не підписував. Ця обставина стороною позивача в ході розгляду справи жодними доказами не спростована. Відповідно до пункту 4 частини 3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.006 року. Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, приходить до висновку, що довіреність від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчена 24.09.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Григорян Д.Г. є правомірною та з урахуванням тієї обставини, що позовна вимога про визнання неукладеним договору про надання охоронних послуг №25/9/18 від 25.09.2018 року є похідною від вимоги про визнання недійсною довіреності, суд, також, вважає за необхідне відмовити у її задоволенні. За таких обставин суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог представника позивача [PERSON] - адвокат Іщенко О.Б. про визнання недійсною довіреності та визнання договору про надання охоронних послуг неукладеним,слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем витрат по сплаті судового збору.

Outcome: dismissed