Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Представник Одеського обласного комунального підприємства «Видавництво «Чорномор'я» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення зайво виплачених коштів у розмірі 7303,34 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 17 квітня 2012 року на підставі розпорядження Голови Одеської міської ради від 04.04.2012 року та наказу № 53 по Одеському обласному комунальному підприємству «Видавництво Чорномор'я», відповідача було звільнено з займаної посади директора ООКП «Видавництво «Чорномор'я» та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. За результатами проведеної державною фінансовою інспекцією в Одеській області ревізії дотримання ООКП «Видавництво «Чорномор'я» фінансової дисципліни за період з 01.01.2010 року по 01.05.2013 року складено відповідний Акт від 03.07.2013 року № 03-76/9 та виявлено, що в порушення ст.21 Кодексу законів про працю України та п.3.4. Контракту від 10.09.2010 року укладеного Одеською обласною радою з [PERSON], тому що в квітні 2012 року відповідачу при звільненні було зайво нарахована та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення (яка за умовами контакту надається у разі відпустки) в розмірі 2-х середньомісячних заробітних плат, що призвело до зайвого нарахування і виплати допомоги на загальну суму 7303,34 гривні та до зайвого проведення нарахувань єдиного соціального внеску на загальну суму 2697,12 гривень у зв'язку з чим ДФІ в Одеській області у Вимогах про усунення виявлених ревізією порушень фінансової дисципліни від 17.07.2013 року № 15-031-23-14/1735 у п.6 вимагає стягнути з колишнього директора [PERSON] зайво виплачені йому кошти у сумі - 7303,34 гривень. Далі в позовній заяві вказується, що зважаючи на ті обставини, що [PERSON] на той момент являвся директором ООКП «Видавництво «Чорномор'я» та не зважаючи на відсутність підстав, наказ про виплату на свою користь матеріальної допомоги підписував самостійно, що також підтверджується і поясненням головного бухгалтера підприємства [PERSON]. Представник позивача вважає, що за таких обставин можна говорити про недобросовісність набувача, адже ні умовами відповідного трудового Контакту, а ні нормами діючого законодавства не передбачалося його право на отримання матеріальної допомоги у подвійному розмірі та без фактичного виходу у відпустку. 15.08. 2013 року ООКП «Видавництво «Чорномор'я» на адресу відповідача направило лист в якому запропонувало у добровільному порядку повернути безпідставно отримані ним кошти у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення, проте відповідач добровільно гроші не повернув, що стало приводом для звернення з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила суд прийняти рішення яким зобов'язати [PERSON] повернути ООКП «Видавництво «Чорномор'я» зайво нараховану та виплачену суму матеріальної допомоги у розмірі - 7303,34 гривні. Представник відповідача - адвокат Бороган В.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, вказуючи що його довіритель дійсно працював на посаді директора ООКП «Видавництво «Чорномор'я» до 17 квітня 2012 року та згідно з наданими йому повноваженнями підписував накази, тексти яких готувалися уповноваженими не це особами. Текст наказу № 53 від 17 квітня 2012 року «про звільнення директора видавництва» можливо підписувався самим [PERSON], хоча він цього не пам'ятає, однак текст наказу готувався працівниками відділу кадрів, мав би погоджуватися з юристами та головним бухгалтером підприємства. Якщо наказ про його звільнення в частині проведення остаточного розрахунку та виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за 52 календарних днів, матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі двох середньомісячних заробітних плат був в якісь частині незаконним, то начальник відділу кадрів та головний бухгалтер підприємства були зобов'язані відреагувати на порушення закону, а вже новий керівник шляхом видачі нового наказу мав би призупини виплату цих грошей. Однак цього зроблено не було, наказ № 53 від 17 квітня 2012 року не скасувався в цієї частині, незаконним не визнавався, тому не має підстав вбачати недобросовісність з боку відповідача при підписанні тексту наказу, який було виконано вже після його звільнення. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено та не заперечується всіма учасниками процесу, що 10 вересня 2010 року Одеська обласна Рада в особі голови обласної ради Скорика М.Л., (далі -«Наймач»), з однієї сторони та громадянин України [PERSON] (далі - «Директор», з другої сторони, уклали цей контракт про таке: [PERSON] на підставі відповідного рішення обласної ради від 10 вересня 2010 року № 1210 - приймається на посаду Директора Одеського обласного комунального підприємства «Видавництво «Чорномор'я» (Далі - «Підприємство»), що розташоване за адресою: м. Одеса, площа Незалежності,1 і є об'єктом права спільної власності територіальних громад сіл селищ, міст області, управління яким здійснює Одеська обласна рада (далі - Власник). Частиною 2 Контракту визначені права та обов'язки Директора, а саме відповідно до ч.2.1.1. Директор здійснює поточне керівництво Підприємством, організує його виробничо- господарську діяльність, спрямовану на виконання статутних завдань, а також планових завдань, узгоджених уповноваженим органом Власника. Відповідно до ч.2.1.3 Директор при здійсненні власних функцій з керівництва Підприємством, забезпечує виконання та дотримання законодавства України, рішень Власника та його уповноваженого органу, інших нормативно правових актів, а також положень статуту Підприємства та цього контракту. 17 квітня 2012 року по Одеському обласному комунальному підприємству «Видавництво «Чорномор'я» видано наказ № 53 «Про звільнення директора видавництва», з тексту якого вбачається, що на підставі розпорядження Одеської обласної Ради від 04.04.2012 року № 27/2012-КР «Про звільнення з посади директора Одеського обласного комунального підприємства «Видавництво «Чорномор'я» [PERSON], Наказано: Звільнити [PERSON], директора Одеського обласного комунального підприємства «Видавництво «Чорномор'я», 17.04.2012 року за власним бажанням стаття 38 КЗпП України. Бухгалтерії провести остаточний розрахунок з [PERSON] та виплатити компенсацію за невикористану відпустку за 52 календарних днів, матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Підстава: заява [PERSON], контракт з обласною радою; 2. З 18.04.2012 року тимчасове виконання обов'язків директора Видавництва «Чорномор'я» покласти за заступника директора [PERSON]. З цих підстав суд приходить до висновку, що видачі наказу № 53 «Про звільнення директора видавництва» передувало розпорядження Одеської обласної Ради від 04.04.2012 року № 27/2012-КР «Про звільнення з посади директора Одеського обласного комунального підприємства «Видавництво «Чорноморє» [PERSON]» на підставі якого і приймався даний наказ у відповідності до вимог Контракту. В судовому засіданні учасниками процесу не заперечувалося, що відповідачу була виплачена грошова компенсація за невикористані відпустки із матеріальною допомогою на оздоровлення, вже після звільнення, тобто після 17.04.2012 року, враховуючи що наказ про звільнення та дата самого звільнення співпадали. У липні 2013 року державною фінансовою інспекцією в Одеській області проводилася ревізія дотримання ООКП «Видавництво «Чорномор'я» фінансової дисципліни за період з 01.01.2010 року по 01.05.2013 року, про що було складено відповідний Акт від 03.07.2013 року № 031-76/9. Як вбачається з Акту № 031-76/9 від 03.07.2013 року ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського обласного комунального підприємства «Видавництво «Чорномор'я» за період з 01.01.2010 року по 01.05.2013 року , ревізію проведено з 14.05.2013 року по 25.06.2013 року у відповідності до питань програми ревізії та робочого плану з відома в.о. директора Видавництва [PERSON], та головного бухгалтера [PERSON] Даним висновком встановлено, про наявність порушення, що призвело до зайвого нарахування і виплати допомоги в квітні 2012 року на загальну суму 7303,34 гривні та до зайвого проведення нарахувань єдиного соціального внеску на загальну суму 2697,12 гривень. Актом встановлено, що внаслідок допущеного порушення Видавництву завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму - 10000,46 гривень. Відповідальні особи: директор Видавництва - [PERSON], яким підписано наказ та начальник відділу кадрів [PERSON], який відповідальний за правильне керівництво (викладення) статтями Кодексу Законів про працю України при складанні наказів. В акті зазначено, що відповідно до пояснення заступника директора - начальника відділу кадрів [PERSON], рішення було прийнято директором, тому підготовлено відповідний проект наказу. Про те, стороною позивача до суду не надано самого пояснення начальника відділу кадрів [PERSON], в яких би він вказував на тиск на нього як на заступника директора з кадрових питань, з боку начальника підприємства [PERSON].який звільнявся з посади. 23 квітня 2015 року позивачем до суду надані пояснення до позову, в яких вказується, що всупереч вимогам законодавства та наданому Контрактом праву видавати накази, посадова інструкція головного бухгалтера на підприємстві за період роботи [PERSON] відсутня. Однак разом з позовною заявою до суду, представником позивача надано пояснення головного бухгалтера [PERSON] на ім'я Начальника Державної фінансової інспекції в Одеській області від 10.06.2013 року, в яких головний бухгалтер підприємства по суті заданих їй питань, які додаються та стосуються її роботи по нарахуванню та виплаті доплат керівному складу в період роботи з 01 серпня 2012 року, пояснює наступне, всі нарахування з оплати праці проведені згідно Наказам, підписаним директором підприємства. Нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення при звільненні [PERSON], нарахування інших премій та компенсацій вартості проїзда до місця роботи в громадському транспорті - все це затверджено наказами по підприємству. Проаналізувавши дані пояснення головного бухгалтера підприємства, надані суду в якості доказу до позову про стягнення зайво сплачених грошей [PERSON], суд приходить до висновку, що наданий документ не може підтверджувати позовні вимоги підприємства, а навпаки свідчить про їх необґрунтованість, тому що головний бухгалтер дає пояснення з приводу її роботи за період з 01 серпня 2012 року, хоча відповідач звільнився 17 квітня цього року, та саме з 17 квітня 2012 року призначено виконуючого обов'язки директора - [PERSON], потім призначалися в.о. директора [PERSON] та діючий на теперішній час т.в.о. директора підприємства [PERSON], які в межах повноважень, наданих їм Контрактом мали право скасувати Наказ № 53 «Про звільнення [PERSON].» в тієї частині яку вважали незаконною. Судом також враховується, що головний бухгалтер у своїх поясненнях нічого не вказувала на тиск з боку [PERSON], при виконанні нею свої службових обов'язків при нарахуванні та виплаті матеріальної допомоги при його звільненні. З пояснень головного бухгалтера не вбачається, що вона, як фахівець в галузі фінансового права, вважала наказ № 53 в частині нарахування матеріальної допомоги при звільненні [PERSON] незаконним та незаконність цього наказу, доводилася нею самому [PERSON] або іншим Директорам у визначеному законодавством порядку. З цих підстав, суд позбавлений можливості прийти до висновку про недобросовісність дій з боку відповідача при підписанні даного наказу, або про навмисне порушення ним трудового законодавства з наміром збагатитися за рахунок Підприємства. Згідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Крім того, з ч.1 ст.1215 ЦК України вбачається, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Судом не встановлено факт відсутності рахункової помилки з боку позивача, і позивач - підприємство не вказує цей факт як підставу позову, не доведено також і недобросовісність з боку відповідача. Суд, приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову та визначаючи підстави з яких позов не підлягає задоволенню, приймає до уваги, що відповідно до статі 2 Закону України «Про відпустки», гарантовано надання відпустки визначеної тривалості із збереженням її на період місця роботи (посади) заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених законом. Приймається до уваги і правила ст. 83 КЗпП України,згідно з якою у разі зіль неня працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічно відпустки, п.3.4. Контракту, згідно з якими директору надається щорічна оплачувана відпустка згідно з чинним законодавством, уразі якої надається матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі його середньомісячної заробітної плати. Проте стороною позивача не доведено суду про навмисні дії відповідача з приводу тлумачення норм діючого законодавства та укладеного Контракту в цієї частині, при виданні та підписанні наказу № 53 від 17 квітня 2012 року згідно з яким він був звільнений з роботи, з виплатою компенсації за невикористані щорічні відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі двох середньомісячних заробітних плат. Таким чином, суд проаналізувавши зазначені вище норми закону, приходить до висновку, що не вбачається правових підстав для висновку про недобросовісність дій з боку відповідача при підписанні даного наказу, про навмисне порушення ним трудового законодавства з наміром збагатитися за рахунок Підприємства. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 3 ст.212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд на підставі сукупності зібраних по справі доказів вважає, що твердження представника позивача є недоведеними та не підтвердженими, у зв'язку з чим відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed