Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа: державний нотаріус Нововоронцовської державної нотаріальної контори [PERSON] про визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову посилалася на ту обставину, що між позивачем та відповідачем 23.04.2007 року було укладено договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений [PERSON], державним нотаріусом. Оскільки, позивач мав на меті укладення не договору дарування, а договору довічного утримання, є людиною похилого віку та потребує разом із дружиною сторонньої допомоги, зважаючи що договір є невиконаним, так як позивач разом з дружиною продовжують проживати у вказаному будинку та утримують його, представник позивача просила визнати договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Нововоронцовської державної нотаріальної контори, укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок №128 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться по вулиці Комсомольській в с. Гаврилівка Нововоронцовського району Херсонської області; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована на території Гаврилівської сільської ради по вул. Комсомольськів, 128 в с. Гаврилівка Нововоронцовського району Херсонської області. У судовому засіданні представник позивача вимоги, заявлені у позовній заяві підтримала в повному обсязі. Зазначивши, що, оскільки виконання договору дарування шляхом його підписання та передання ключів від будинку не відповідає фактичним обставинам, оскільки вся документація знаходиться у позивача та позивач разом з дружиною продовжує утримувати будинок та проживати в ньому, а відтак договір дарування є недійсним, тому просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позову не заперечував, однак пояснив, що дійсно між ним та його батьком у 2007 році був укладений договір дарування житлового будинку та земельної ділянки, відносно яких він здійснив переоформлення права власності. З батьком він підтримує нормальні відносини, які дещо погіршилися з 2010 року. Державний нотаріус Нововоронцовської державної нотаріальної контори [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечила, пояснивши тим, що перед посвідченням договору дарування сторонам розяснено суть та наслідки договору дарування, перевірено особи сторін, їх дієздатність та належність [PERSON] житловий будинок та земельної ділянки, про що зазначено у самому договорі дарування. Посилаючись на те, що підстав визнавати договір дарування недійсним немає, оскільки воля сторін була направлена на укладення саме договору дарування, позивач при укладенні договору не досяг пенсійного віку та не мав розладів здоровя, є засвідчена заява щодо згоди дружини [PERSON] на дарування чоловіком будинку та земельної ділянки, просила у задоволенні позову відмовити. Повно і всебічно зясувавши обставини, на які представник позивача посилалася, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, заслухавши думку сторін, третьої особи, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. \~ Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Положенням\~ст.203 ЦК України\~визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі. Відповідно до ч.1ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Так, встановлено, що 23.04.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар належний дарувальнику на праві приватної власності житловий будинок №128 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться на вулиці Комсомольській в селі Гаврилівка Нововоронцовського району Херсонської області та земельну ділянку площею 0,2500 га в межах згідно з планом, що розташована на території Гаврилівської сільської ради по вулиці Комсомольській 128 в селі Гаврилівка Нововоронцовського району Херсонської області і передана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (п.1 Договору). Як вбачається із договору, житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно заяви, засвідченої 05.04.2007 року секретарем Гаврилівської сільської ради Нововоронцовського району Херсонської області, [PERSON] дала згоду на дарування її чоловіком [PERSON], придбаного ними в період шлюбу житлового будинку та присадибної ділянки їхньому сину - [PERSON]. Посилання представника позивача на ту обставину, що [PERSON] укладаючи договір дарування мав на меті укласти договір довічного утримання спростовується самим договором, який є письмовим доказом у справі та поясненнями нотаріуса. Інших доказів, в підтвердження того, що укладення договору дарування відбулося внаслідок помилки представником позивача не надано. Твердження представника позивача що позивач є людиною похилого віку спростовуються матеріалами справи, оскільки згідно паспорту серії МО №124775, [PERSON] народився 10.02.1952 року, а тому на момент укладення договору 2007 року не був людиною пенсійного віку. Щодо наявності будь яких розладів здоровя позивача, внаслідок яких сталася помилка при укладенні договору дарування, у судовому засіданні не здобуто. Матеріали справи щодо хворобливого стану [PERSON], стосуються її стану здоровя через рік і більше після укладення, а відтак доказового значення не мають. Відповідно до\~ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Таким чином, в ході судового розгляду посилання представника позивача, що договір дарування було укладено внаслідок помилки не знайшло свого підтвердження та не відповідає дійсності. Щодо вимоги представника позивача визнати договір дарування недійсним внаслідок його невиконання, то такі обставини не знайшли свого підтвердження, з огляду на наступне. У відповідності до ч. 1\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно п.8 Договору, право власності обдарованого на відчуження житлового будинку та земельної ділянки виникає з моменту прийняття дарунка, яке відбувається шляхом вручення дарувальником ключів від будинку та документації на земельну ділянку обдарованому до підписання цього договору. В судовому засіданні встановлено, та не спростовується сторонами, що після укладення договору, відповідач здійснив реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку та проживав у вказаному будинку. На час укладення договору дарування відносини між сторонами були нормальними, проте з 2009-2010 року - стали погіршуватись. На сьогодні будь-яких перешкод для повернення майна відповідачем своєму батьку-позивачу у відповідності до цивільно-правових правочинів не має. Фактично сторони бажають через суд без укладення відповідних договорів, уникаючи сплати обовязкових платежів, через майже девять років повернути вказаний житловий будинок та земельну ділянку позивачу з підстав, які виникли значно пізніше укладення договору дарування і не передбачені у статті 727 ЦК України. Крім того, у судовому засіданні сторонам було розяснено право звернутися з клопотанням до суду про застосування строків позовної давності, проте ні позивач, ні відповідач з відповідним клопотанням не звернулися. Отже, фактично між сторонами відсутні спірні відносини щодо укладення договору дарування, а обґрунтування позовних вимог і їх визнання ґрунтується на підставах, які виникли після укладення договору дарування і не існували на час його укладення. Тому, враховуючи, що обдарований вчинив відповідні дії щодо прийняття дарунку, в тому числі і зареєстрував своє право власності на дарунок - нерухоме майно у встановленому законом порядку, підстави вважати договір дарування невиконаним відсутні. Як і відсутні підстави вважати, що позивач, укладаючи договір дарування, вважав, що укладає договір довічного утримання. Належних і допустимих доказів цього у судовому засіданні не здобуто. Відповідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, вимоги позивача не ґрунтуються на доказах, підтверджуючих наявність підстав для задоволення позову та не відповідають дійсності. Суд не може відповідно до прохання позивача застосувати до вказаних правовідносин правову позицію, висловлену у Постанові Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14, оскільки правова позиція сформована у інших по суті правовідносинах. Договір дарування відповідно мотивувальної частини постанови Верховного Суду України було укладено між сторонніми особами, не повязаними родинними відносинами, а довіритель був інвалідом І групи через вроджену сліпоту, у силу похилого віку та за станом здоровя потребував сторонньої допомоги і догляду. У справі, яка розглядається, договір укладено між близькими родичами, яким було розяснено суть укладення угоди і її наслідків. До того ж в силу статті 202 СК України, відповідач і так має обовязок утримувати у передбачених законом випадків батьків. Зважаючи, що підстави визнати договір дарування житлового будинку та земельної ділянки матеріали справи не містять та не здобуті в ході судового розгляду, суд вважає, що позовна вимога щодо визнання договору дарування недійсним не підлягає задоволенню, а відтак не підлягають задоволенню вимоги щодо визнання за [PERSON] право власності на житловий будинок №128 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться по вулиці Комсомольській в с. Гаврилівка Нововоронцовського району Херсонської області; визнання за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, що розташована на території Гаврилівської сільської ради по вул. Комсомольськів 128 в с. Гаврилівка Нововоронцовського району Херсонської області.

Outcome: dismissed