Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

Представник Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення. Позов мотивовано тим, що відповідач без відповідних правових підстав проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] квартира перебуває в комунальній власності, є неприватизованою, особа, що була наймачем квартири, [PERSON] помер, в добровільному порядку відповідач звільнити квартиру відмовляється. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 02.08.2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року позовні вимоги Малиновсьокї районної адміністрації Одеської міської ради - задоволено, виселено [PERSON] із займаного житлового приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, вирішено питання про судові витрати.(а.с.56-57; 96-100) Постановою Верховного Суду від 12 червня 2019 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.08.2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 07.02.2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с.130-134) Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 15.07.2019 р., справу було передано на розгляд судді Мурзенко М.В. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 15 липня 2019 року справа була прийнята до провадження судді Мурзенко М.В. та призначено підготовче судове засідання на 12 серпня 2019 р. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси (протокольною) від 16.10.2019 року підготовче провадження по справі було закрито, та призначено справу до судового розгляду по суті на 31.10.2019 р. В судовому засіданні представник Малиновської районної адміністрації позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на викладене в позові. Відповідачка - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, посилаючись на те, що в неї немає іншого житла, в квартиру вона вселилась за згодою наймача [PERSON] , з яким в зареєстрованому шлюбі не перебувала, проте проживала однією сім`єю, відомості про смерть [PERSON] не відповідають дійсності. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи № 2о-115/09 за заявою відповідачки про встановлення факту, що має юридичне значення, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що відповідач зареєстрована за адресою м.Одеса, вул. Толстого, 7, ОГЦ УБГ (Одеський міський центр обліку бездомних громадян), що підтверджується копією її паспорта (а. с. 149), фактично проживає в квартирі за адресою [ADDRESS] , що визнається сторонами по справі. З матеріалів цивільної справи № 2о-115/09 та рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2009 року вбачається, що на час розгляду зазначеної справи відповідач мешкала в спірній квартирі (а.с.29-30). Право власності на спірну квартиру станом на дату розгляду справи не зареєстровано, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав (а.с. 165). Також з інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за відповідачем право власності на будь-які житлові приміщення не зареєстровано (а.с. 163-164). Наймачем спірної квартири був громадянин [PERSON] , що підтверджується копією довідки КП «ЖКС «Хмельницький» №1713 від 18 січня 2017р. (а.с.8). З матеріалів справи вбачається, що [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією актового запису про смерть № 13 від 03.02.2015 року.(а.с.75, 161). 19 січня 2017р. КП «ЖКС «Хмельницький» вручили [PERSON] припис про звільнення самовільно зайнятого приміщення за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією відповідного припису (а.с.11), який відповідачем виконаний не був, що підтверджується копією відповідного акту від 20.04.2017 року та пояснень відповідачки (а.с.12-13). Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети». Поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Виселення особи житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п.2 ст.8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідь останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті (п. 40-44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», набуло статусу остаточного 02.03.2011р.). Враховуючи тривалий час проживання відповідача у спірній квартирі, відсутність доказів самоправного її вселення, наявності в неї іншого житла та можливості набути його в короткий проміжок часу, суд доходить висновку, що виселення відповідача з займаної нею квартири становитиме для неї надмірний тягар та непропорційне втручання в гарантоване ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного та сімейного життя. Позивачем не наведено суду вагомих аргументів та не надано доказів наявності такого інтересу щодо звільнення спірної квартири, який би зробив відповідне втручання співрозмірним та обґрунтованим. Враховуючи викладене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed