Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Представник заявниці звернувся до суду з вищеназваною заявою, посилаючись на те, що заявниця [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та постійно проживала з ним у смт.Чорнухине Попаснянського району луганської області, вул. Кірова, 141, яке на цей час є тимчасово окупованою територією. 20 червня 2016 року її чоловік раптово помер від гострої недостатності кровообігу. Відділ ДРАЦС відмовив у реєстрації смерті, розяснивши, що відсутні документи про смерть, видані повноважними медичними установами України. Просила суд встановити факт смерті 20 червня 2016 року у смт.Чорнухине Попаснянського району Луганської області [PERSON], [INFO], уродженця [INFO]. Встановлення факту смерті їй необхідно для реалізації спадкових прав, отримання допомоги на поховання. У судовому засіданні заявниця підтримала заяву, просила її задовольнити, та, допитана у якості свідка згідно ст. 62 ЦПК України, підтвердила, що 20 червня 2016 року її чоловік [PERSON] помер у смт.Чорнухине Попаснянського району Луганської області. За два дні до смерті чоловік скаржився на серце, однак до лікарні збирався звернутись пізніше. Його знайшли неподалік від будинку, де вони постійно проживали. Причиною смерті стала гостра недостатність кровообігу, кардіосклероз атеросклеротичний. Представник заявниці підтримав заяву, підтвердив викладене у ній. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, у письмовій заяві просив суд розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти задоволення заяви. Суд, вислухавши пояснення заявниці, допитаної у якості свідка, представника заявниці, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 256 ч. 1 п. 8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч.2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У судовому засіданні встановлено, що заявниця є дружиною померлого, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, копією паспорту заявниці. Заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть чоловіка у передбаченому законодавством порядку через відсутність лікарського свідоцтва про смерть, виданого повноважними медичними установами України, що підтверджується письмовими розясненнями відділу ДРАЦС. Судом встановлено, що [PERSON] помер 20 червня 2016 року у смт. Чорнухине Попаснянського району Луганської області. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] підтвердила факт смерті [PERSON] 20 червня 2016 року на тимчасово окупованій території України у смт.Чорнухине. Копією товарного чеку від 20.06.2016 підтверджується, що заявницею 20 червня 2016 року замовлено та оплачено послуги на поховання [PERSON]. На підтвердження факту смерті чоловіка заявниця надала суду лікарське свідоцтво про смерть №179 від 21.06.2016, видане «Перевальським районним відділенням Луганського республіканського бюро СМЕ ЛНР», тобто медичною установою, що діє на тимчасово окупованій території.З лікарського свідоцтва вбачається, що причиною смерті [PERSON] є «Гостра недостатність кровообігу. Кардіосклероз атеросклеротичний». При цьому, суд зазначає, що дана медична довідка не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи з наведених вище підстав. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати довідку як доказ факту смерті чоловіка заявниці у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, аналізуючи та оцінюючи наведені вище докази у сукупності, суд доходить висновку про підтвердження факту смерті [PERSON] 20 червня 2016 року смт.Чорнухине Попаснянського району Луганської області. Встановлення факту смерті їй необхідно для реалізації спадкових прав, отримання допомоги на поховання. На підставі викладеного,

Outcome: approved