Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у жовтні 2016 р. звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 1995 р. по 29.05.2015 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого відповідачка у 1996 р. народила дочку [PERSON]. Далі представник позивача зазначає, що у період шлюбу сторін та припинення ними ведення спільного господарства, у 2003 р. за спільні кошти сторонами було придбано наступне майно, а саме: відповідно до Договору купівлі-продажу від 22.08.2003 р. придбана квартира [ADDRESS] та відповідно до Договору від 11.12.2007 р. придбаний автомобіль марки Renault модель Kangoo державний номер [NUMBER], у зв'язку з чим представник позивача вважає, що вказане майно являється об'єктом спільної сумісної власності подружжя. На підставі наведеного вище, представник позивача просить суд виділити у власність сторін по ? частини квартири [ADDRESS] та автомобіля марки Renault модель Kangoo державний номер [NUMBER], стягнути з відповідачки судовий збір. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнала та у його задоволенні просила відмовити. Суд, заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 09.08.1995 р. по 29.05.2015 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5, 6). Судом встановлено та підтверджено представниками сторін, що у період шлюбу сторін, відповідачка у 1996 р. народила дочку [PERSON]. Встановлено, що за час перебування у шлюбі позивач і відповідачка набули нерухоме майно, а саме: відповідно до договору від 22.08.2003 р. відповідачка [PERSON] придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 31,00 м2 та житловою площею 14,20 м2, вартість якої становила 83 475 грн. та відповідно до Договору № 911 від 11.12.2007 р. відповідачка придбала автомобіль марки Renault модель Kangoo державний номер [NUMBER] (а.с. 27, 42-45). Судом встановлено та підтверджено представниками сторін, що спірний автомобіль був придбаний у кредит, який був наданий відповідачці [PERSON] ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на підставі кредитного Договору № 33-767-07-А від 13.12.2007 р. (а.с. 36-41). Встановлено, що відповідно до вказаного вище Договору, відповідачці [PERSON] був наданий кредит в розмірі 18 306 доларів США строком до 12.12.2014 р. Судом встановлено, що відповідно до Довідки Банк «Фінанси та Кредит» від 13.06.2016 р. № 7555 зобов'язання за вказаним вище кредитним договором виконано в повному обсязі, кредит погашено (а.с. 28). Представник відповідачки зазначає, що кредит сплачувався та в подальшому був погашений відповідачкою [PERSON] особисто за її власні кошти. Проте, в судовому засіданні, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України ні відповідачкою ні її представником суду не надано жодного доказу погашення кредиту відповідачкою особисто, крім того, відповідно до Кредитного договору, його кінцевих умов після п. 8 вказано, що позивач [PERSON] є чоловіком [PERSON], відповідачки по справі, який підтверджує свою згоду з умовами цього Договору (а.с. 41), що спростовує посилання представника відповідачки про одноособне придбання спірного автмообіля та погашення даного кредиту. Таким чином, суд приходить до висновку, що автомобіль марки Renault модель Kangoo державний номер [NUMBER] є об'єктом спільної сумісної власності подружжя сторін. Також, представник відповідачки в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що спірна квартира була придбана відповідачкою [PERSON] за її особисті кошти, які були в неї в наявності у зв'язку з продажем її частки квартири [ADDRESS], що становить 8 666,7 грн. та отриманої позики у громадянки [PERSON] у розмірі 75 000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Проте, згідно ч. 2 ст. 65 СК України, при укладанні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Таким чином, відповідачка [PERSON], підписуючи розписку від 15.08.2003 р. про отримання у борг від громадянки [PERSON] коштів на загальну суму 75 000 грн., та перебуваючи на той час у шлюбі з позивачем [PERSON], діяла в інтересах їх сім'ї (а.с. 24). Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя. Згідно ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін [PERSON] та [PERSON], як подружжя. При цьому, позовні вимоги позивача про визнання права власності на ? частину спірного майна за відповідачкою [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки такі вимоги заявлені в інтересах особи, а саме: відповідачки, проте, яка таких вимог не заявляла. Таким чином, оцінюючи всі докази окремо і в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги доведені в судовому засіданні частково, у зв'язку з чим позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст. ст. 57, 58, 60, 65 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial