Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Позивач є власником квартири [ADDRESS] Згідно довідки, виданої ТОВ «ДБК-Інвест», [PERSON] самостійно оплатила 100% вартості майнових прав згідно Договору купівлі-продажу майнових прав № 12-182/к від 14.07.2011. 22 листопада 2011 року між Позивачкою та Відповідачем, Громадянином Тунісу - [PERSON], [INFO], був укладений шлюб. Після укладення шлюбу Позивач дала згоду на реєстрацію місця проживання Відповідача у належну їй на праві власності квартиру. Проте, з 2015 року шлюбні відносини між позивачем та Відповідачем зіпсувалися, і фактично три роки Відповідач не проживає в зазначеній квартирі, що підтверджується актом від 03.05.2018 та 19.06.2018, складеним обслуговуючою будинок організацією TOB «ЕК «Комфорт-Майстер», та копією довіреності від [PERSON] від 07.09.2015, посвідченою Посольством України в Туніській Республіці, якою Відповідач уповноважив Позивачку на оформлення документів зі зняття його з реєстрації місця проживання/перебування в Україні за адресою: [ADDRESS]. Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 20 березня 2018 року у справі № 754/594/18 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. На даний час в квартирі проживає лише Позивачка, яка самостійно сплачує плату за комунальні послуги. Відповідач не проживає в даній квартирі більше двох років, особисті речі відповідача в ній відсутні, окрім того він не сплачує та ніколи не сплачував комунальні послуги. У зв'язку з тим, що у квартирі зареєстрований Відповідач, у Позивача в майбутньому, можуть виникнути труднощі при реалізації нею свого права на володіння, користування та розпорядження своїм майном, оскільки в квартирі зареєстрована стороння особа. Станом на сьогоднішній день Відповідач по справі не є членом сім'ї власника (Позивача) і не проживає в належній на праві власності квартирі позивачки майже три роки. Ту обставину що майно було придбано Позивачкою до укладення шлюбу підтверджує Договір купівлі продажу майнових прав № 12-182/к від 14 липня 2011 року, Свідоцтво № 12-182/к від 14.07.2011 купівлі продажу майнових прав в якому відображено дату надходження коштів (15.07.2011) за викуплені квадратні метри загальної площі квартири №110, та довідкою виданою ТОВ «ДБК-Інвест» 20 липня 2011 року, щодо сплати [PERSON] 100% вартості майнових прав згідно Договору купівлі-продажу майнових прав № 12-182/к від 14.07.2011. Щодо відмінності адреси зазначеної в вищезазначених документах, від адреси зазначеної в свідоцтві про право власності від 05.12.2012, слід зазначити наступне. Адреса зазначена в Договорі купівлі продажу майнових прав № 12-182/к від 14 липня 2011 року: квартира [ADDRESS], є будівельною адресою, що підтверджується сертифікатом ([NUMBER]) виданим 21 грудня 2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві. Після закінчення будівництва, зазначеній забудові було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] Відповідно, адреса зазначена в Свідоцтві про право власності та витягу про державну реєстрацію прав: квартира [ADDRESS]. Отже, слід наголосити, що шлюб між Позивачем та Відповідачем було укладено 22 листопада 2011 року, тобто, через чотири місяці після придбання (100% оплати) Позивачкою квартири [ADDRESS], відповідно, зазначена квартира належить повністю на праві власності Позивачці. На підставі викладеного, представник позивача [PERSON] - [PERSON] просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та стягнути судовий збір з відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Згідно з правилами ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, як справа незначної складності, враховуючи, що ціна позову в цій справі не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 червня 2018 року відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторона позивача до судового засідання не з'явилась, представник позивача подала заву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, вимоги позову підтримує та просить задовольнити. Не заперечувала проти розгляду справи в порядку заочного провадження. Відповідачі до судового засідання неодноразово не з'являлась. Відповідачу надіслана судова повістка відповідно до ст.128-130 ЦПК України за місцем реєстрації, рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи. Поштова кореспонденція, надіслана відповідачу в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - «за закінченням встановленого строку зберігання». Відзив на позовну заяву, в порядку ст. 178 ЦПК України відповідачем подано не було. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, а також з метою дотримання розумних строків її розгляду суд вважає за можливе справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності заперечень проти такого розгляду справи з боку сторін, що відповідає вимогам ст.279 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі ст. ст. 280 284 ЦПК України, з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. У відповідності до Договору купівлі-продажу майнових прав №12-182/к від 14.07.2011 року [PERSON] придбала майнові права на квартиру [ADDRESS] м. Києва (а.с.10-13). Згідно Свідоцтва №12-182/к до Договору №12-182/к від 14.07.2011 купівлі-продажу майнових прав, 15.07.2001 року [PERSON] внесла кошти в сумі 366095,00 грн., за викуплені квадратні метри загальної площі квартири 43,07 (а.с.14). Згідно Довідки від 20.07.2011 року, виданої ТОВ «ДБК-Інвест», [PERSON] згідно з Договором купівлі-продажу майнових прав №12-182/к від 14.07.2011 року майнові права на однокімнатну квартиру №110 загальною площею 43,07 кв.м., розташовану на [ADDRESS], оплачено в обсязі, що становить 100 % вартості майнових прав (а.с.15). Так,у відповідності до Свідоцтва про право власності від 05.04.2012 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], складається з 1 кімнати, жилою площею 17,90 кв.м., загальною площею 43,00 кв.м. Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 28.03.2012 року №459-С/КІ (а.с.17). Адреса зазначена в Договорі купівлі продажу майнових прав № 12-182/к від 14.07.2011 року: квартира [ADDRESS], є будівельною адресою, що підтверджується сертифікатом ([NUMBER]) виданим 21.12.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві. Після закінчення будівництва, зазначеній забудові було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] (а.с.16). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі 22.11.2011 року. Після укладення шлюбу позивач надала згоду на реєстрацію місця проживання Відповідача у належній їй на праві власності квартирі. Однак, як зазначає позивач, з 2015 року Відповідач не проживає в зазначеній квартирі, що підтверджується Актом від 03.05.2018 року та Актом від 19.06.2018 року. Так, згідно Акту від 03.05.2018 року та Акту від 19.06.2018 року, затвердженого ТОВ «ЕК «Комфорт-майстер», мешканці будинку [ADDRESS] гр. [PERSON], кв. №113 та гр. [PERSON], кв. №113, підтверджують, що в квартирі [ADDRESS] дійсно не проживає за даною адресою [PERSON], 1984 року народження з 2015 року (а.с.20,21). Крім того, у матеріалах справи міститься копія Довіреності від 07.09.2015 року [PERSON]. Посвідчена Посольством України в Туніській Республіці, згідно якої відповідач [PERSON] уповноважує [PERSON] представляти його інтереси, зокрема, оформлення документів зі знаття його з реєстрації місця проживання/перебування в Україні, у тому числі зняття його з реєстрації місця проживання у належній лише [PERSON] квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.22). Заочним рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2018 року (справа №754/594/18), шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 22.11.2011 року в Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1772, розірвано (а.с.9). На даний час в квартирі проживає лише Позивачка, яка самостійно сплачує плату за комунальні послуги. Відповідач не проживає в даній квартирі більше двох років, особисті речі відповідача в ній відсутні, окрім того він не сплачує та ніколи не сплачував комунальні послуги. Позивач не має матеріальної можливості сплачувати комунальні послуги за не проживаючого в квартирі відповідача, тому його прописка порушує її права як власника квартири на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Станом на сьогоднішній день Відповідач по справі не є членом сім'ї власника (Позивача) і не проживає в належній на праві власності квартирі позивачки майже три роки. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 72 Житлового Кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. В позові [PERSON] стверджує, що відповідачі з 2015 року, тобто більше року, не проживає в квартирі\~[ADDRESS] власником якої є позивач. На підтвердження даних тверджень позивач надала суду Акти. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин не мешкає за адресою: [ADDRESS], не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги, в даному житлі особистих речей немає, він там тільки зареєстрований, суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: approved