Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Представник позивача в липні 2020р. звернувся до Херсонського міського суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] в якій просить стягнути з відповідачів кошти в сумі 400 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 10 773 400,00 грн., також просить стягнути судові витрати у виді судового збору та витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.04.2015 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів в розмірі 190 000 доларів США з терміном повернення до 15.04.2016 року, про що відповідачем власноручно була складена відповідна розписка. В подальшому [PERSON] від позивача були отримані грошові кошти згідно з розписками від 15.05.2017р. (зі змінами від 04.06.2018р.) та від 15.03.2019р., відповідно до яких [PERSON] була підтверджена сума боргу перед позивачем станом на 15 березня 2019 року в розмірі 400 000 доларів США. [PERSON] , який є чоловіком [PERSON] , виступив поручителем її зобов`язань за договором позики грошових коштів, про що зробив відповідні записи в розписках від 15.04.2015р., від 15.03.2017р. та від 15.03.2019р. скріплені його підписом та печаткою фізичної особи-підприємця. Отримані грошові кошти в передбачені строки відповідачем не повернуті, внаслідок чого утворилась заборгованість за Договором позики зі сплати основного боргу в розмірі 400 000 доларів США, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 20.07.2020 року відкрито провадження, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 14.09.2020р. на адресу суду надано відзив на позовну заяву в якому представник відповідачів зазначає про необґрунтованість позовних вимог та просить відмовити в їх задоволенні . В обґрунтування своєї позиції зазначає про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду, адже за борговою розпискою від 15.04.2015р. строк повернення коштів зазначений 15.04.2016р., до суду з даним позовом позивач звернувся 20.07.2020р., клопотання про поновлення строку не заявлено. Боргові розписки від 15.05.2017р. та 15.03.2019р.не можуть бути доказом переривання строків позовної давності, оскільки з їх змісту не вбачається посилання на договір позики від 15.04.2015р. Крім того між позивачем та відповідачем існували грошові зобов`язання до складання розписки 15.04.2015р. Так у власності [PERSON] перебувала квартири [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання зобов`язання позивачу були передані оригінали правовстановлюючих документів на квартиру про що свідчить розписка від 15.03.2011р. Розписка від 15.05.2017р. та зміни до неї від 04.06.2018р. складалася відповідачем під тиском з метою збереження права власності на зазначену квартиру. Відповідачем заперечуються факти отримання від позивача згідно розписок від 15.05.2017р. та 15.03.2019р. грошових коштів, оскільки дані розписки не містять посилання на момент передачі грошових коштів та передачу грошових коштів, умови надання та повернення є суперечливими, що не свідчить про укладення між сторонами договорів позики. 21.09.2020р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив в якій представник позивача зазначає , що правовідносини між сторонами не припинилися розпискою від 15.04.2015р. В кожному договорі позики сторони визначили сторони договору позики, суму позики, зазначили дату отримання та строк повернення коштів. Відповідачі не повернули грошові кошти навіть частково. Таким чином відносини мають тривалий характер у зв`язку з чим застосування строків позовної давності є безпідставним. На момент складання боргових розписок від 15.05.2017р. та 15.03.2019р. квартира [ADDRESS] належала [PERSON] з 22.12.2015р. та була подарована позивачу згідно договору від 10.12.2018р. Тому безпідставними є твердження відповідача про укладення розписок з метою збереження сказаного майна. Оскільки квартира не належала відповідачу. 26.10.2020р. на адресу суду надано заперечення на відповідь на відзив в якому зазначено , що відповідач не визнає факт отримання грошових коштів за розписками від 15.05.2017р. та 15.03.2019р. , зазначає про складання даних розписок під тиском з метою збереження права власності на квартиру. Про укладення договору купівлі-продажу квартири у 2015р. [PERSON] не знала, оскільки даний договір був укладений від її імені [PERSON] по нотаріальній довіреності. В даній квартирі зареєстрована та проживає донька відповідачів та квартира з їх володіння не вибувала. Ухвалою суду від 04.11.2020р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги пояснивши, що підставою виникнення спірних правовідносин є розписки про отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в борг. 15.04.2015р. відповідач отримала 190 000 доларів США з терміном повернення рік. Розпискою від 15.03.2017р. [PERSON] підтвердила суму боргу в розмірі 270 000 Доларів США з терміном повернення пір року. 04.06.2018р. до розписки від 15.03.2017р. внесено зміни відповідно до яких [PERSON] підтвердила суму боргу в розмірі 350 000 Доларів США з терміном повернення рік. 15.03.2019р. [PERSON] підтвердила суму боргу в розмірі 400 000 Доларів США та зобов`язалася погасити борг. Зміст вказаних розписок вказує на заборгованість відповідача перед позивачем. Наявність оригіналів розписок вказає на те, що відповідачем не виконані взяті на себе зобов`язання. Представник позивача зазначила, що зміст укладених розписок від 15.03.2017р. , 15.03.2019р. вказують на визнання відповідачем боргу, тому строки позовної давності не можуть бути застосовані в даних правовідносинах. Крім того не погодилась з позицією відповідача стосовно тиску на [PERSON] під час складання розписки від 15.05.2017р., оскільки з приводу будь-якого тиску відповідач не зверталася до відповідних органів, більш того дані твердження спростовуються договором купівлі-продажу від 22.12.2015р., договором дарування від 10.12.2018р. які свідчать про те, що спірна квартира, з метою збереження якої відповідач начебто укладала боргові розписки, на момент їх укладення вже не належала відповідачу . Довіреністю виданою в 2013 році [PERSON] надала право [PERSON] вчиняти від її імені будь-які дії в тому числі розпорядження нерухомістю. Дані договори та довіреність [PERSON] не оскаржувались, отже відсутні підстави вважати вчинення тиску на останню під час укладення боргових розписок. Позивач окремо зазначив, що між сторонами протягом близько 20 років склалися дружні, довірительні стосунки. До спірних боргових зобов`язань він неодноразово позичав цій сім`ї великі суми коштів для особистих потреб, для закупівлі товарів для їх спільного бізнесу, для розрахунку за їх іншими борговими зобов`язаннями і тільки коли суми були дуже великими він просив скласти розписки. Вони обіцяли розрахуватися після продажу великого будинку, який вони будували. Влаштовувала будь-яка форма розрахунку , обіцяли і декілька поверхів переоформити на нього і весь будинок, але коли дізнався, що відповідачі здійснили відчуження і не запропонували йому погасити борг, тільки після цього вирішив звернутися до суду. Відповідач [PERSON] в судового засіданні підтвердила, що інших зобов`язань, крім боргових, між нею та [PERSON] не існує. Підтвердила, що на момент оформлення довіреності від 16.04.2013 р. від її імені на ім`я [PERSON] , який є спільним знайомим сторін, вона усвідомлювала обсяг повноважень на право розпорядження належним їй нерухомим майном, які надавались [PERSON] , і те, що ці повноваження за довіреністю вчинялись ним на власний розсуд, проте донедавна вважала, що буде оформлено договір застави. З моменту оформлення довіреності та до теперішнього часу [PERSON] з заявою про скасування вказаної довіреності до нотаріуса не зверталась. Зазначила, що до суду з позовом про оскарження договору дарування або купівлі-продажу квартири [ADDRESS] не зверталася. Також підтвердила, що власноручно складала оглянуті нею в судовому засіданні боргові розписки в присутності позивача [PERSON] та свого чоловіка [PERSON] . Представник відповідачів в судовому засіданні не заперечуючи, що в 2015році [PERSON] мала боргові зобов`язання перед позивачем, але завив про пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду, адже зобов`язання за даним договором підлягали виконанню до 15.04.2016р. Існування боргу за іншими розписками заперечував з підстав відсутності факту отримання та передачі грошових коштів. Крім того в розписках зазначені різні суми, тому не можна стверджувати, що дані суми виникли з суми боргу за розпискою від 15.04.2015р. Заперечував наявність у відповідача [PERSON] будь-яких зобов`язань перед позивачем, оскільки його підписи на розписках не свідчать про укладення договору поруки , який повинен мати форму двостороннього письмового договору, підписи сторін між яким він укладається та не може бути одностороннім. Крім того до поручителя не направлялося письмових вимог за 6 місяців, як того вимагає закон. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог до обох відповідачів повністю. Зауважив, що в двох розписках слово «взя» необов`язково може значити «взяла», це припущення, на якому не може ґрунтуватися рішення. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] 15.04.2015 року укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач 15.04.2015р. передав відповідачу грошові кошти в сумі 190 000 доларів США, про що складено відповідну розписку, за умовами укладеного договору позики, повернення всієї суми боргу повинно бути здійснено до 15.04.2016 року, що підтверджується оригіналом розписки долученої до матеріалів справи. Згідно розписки від 15.05.2017р. [PERSON] зазначає , що продовжує бути винна [PERSON] 270 000 доларів США та зобов`язується повернути всю суму протягом пів року з моменту підписання даної розписки. Також в даній розписці зазначено, що [PERSON] є поручителем [PERSON] відносно даного боргу. 04.06.2018р. на вказаній розписці зроблений допис «зміни» згідно яких сума боргу зазначена 350 000 доларів США строк повернення - рік. Згідно розписки від 15.03.2019р. [PERSON] підтверджує свій борг перед [PERSON] станом на 15.03.2019р.в сумі 400 000 доларів США, який сплатив їй зазначену суму боргу частинами. Зобов`язалась гасити суму частинами по 4000 тисячі доларів до повного погашення за умови дострокового погашення. Також в розписці зазначено, що її чоловік - [PERSON] є свідком та учасником даної угоди, що підтверджує своїм підписом. Також на розписках проставлена печатка відповідача як. приватного підприємця Відповідно до статті 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 і ч. 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачена письмова форма укладення договору позики. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63 цс письмова форма договору позики через його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду в постанові № 369/3340/16-ц від 22.08.2019р. Суд, дослідивши надані боргові документи - розписки від 15.04.2015 року , від 15.05.2017р. (зі змінами від 04.06.2018р.) та від 15.03.2019р., дійшов висновку, що вони містять відомості та підтверджують факт щодо отримання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у позику в присутності свого чоловіка [PERSON] . Згідно тексту розписок відповідач підтверджує факт заборгованості перед позивачем та зобов`язується гасити суму заборгованості в остаточній сумі 400 000 доларів США , сплачуючи дану суму частинами. Розписки свідчать про укладення договору позики в простій формі, який містить сторони договору, визначений сторонами розмір коштів та строк повернення. Наявність у позивача оригіналів вказаних боргових документів є належним та допустимим доказом, як факту отримання [PERSON] від [PERSON] позики та її волевиявлення повернути борг в загальній сумі 400 000доларів США, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов`язання у повному обсязі. Таким чином суд приходить до висновку про доведеність існування між сторонами правовідносин за договорами позики, яким мотивовано позовні вимоги , позивачем підтверджено право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, оскільки розписки містять істотні ознаки характерні для договору позики, з їх змісту вбачається укладення договору позики та вчинення його сторонами дій, характерних для такого договору; наявна зобов`язальна умова договору позики для відповідача щодо повернення отриманих коштів та фактичним виконанням відповідачем такої умови протягом певного строку, тому є правові підстави для повернення грошових коштів за договором позики. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача з приводу укладення боргових розписок від 15.05.2017р. та 15.03.2019р. під тиском з метою збереження нерухомого майна: квартири [ADDRESS] , оскільки не доведено вчинення тиску на відповідача під час складання даних розписок, з відповідною заявою до правоохоронних органів відповідач не зверталася, більш того згідно договору дарування від 10.12.2018р. зазначена квартира належить на праві власності позивачу. Дарунок належав дарувальнику [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2015р. укладеному з [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] . Зазначені договори посвідчені нотаріально, відомості про їх оскарження або визнання недійсними відсутні. Таким чином, відповідач, до отримання в борг грошових коштів за розпискою від 15.04.2015р. надала довіреність з правом вчиняти від їх імені дій щодо розпорядження належною їй квартирою, яка вибула з її володіння 22.12.2015р., таким чином зміни до боргової розписки від 04.06.2018р. та розписка від 15.03.2019р. не могли бути вчинені з метою збереження майна, яке вже не належало відповідачу на відповідній правій підставі. Суд не приймає до уваги посилання відповідача про боргові зобов`язання за розпискою від 15.03.2011р., оскільки такі правовідносини не є предметом розгляду даної справи. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Виходячи з формулювань, які містяться в розписці від 15.05.2017р. та від 15.03.2019р. відповідач вчиняла дії, що свідчать про визнання нею свого боргу перед позивачем. Боргові зобов`язання залишиться не виконаними на теперішній час. Про визнання суми боргу і про його збільшення відповідачі розписалися на тій самій розписці власноручно. Відтак, підстави для застосування строків позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України відсутні. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Вказане узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. На час розгляду справи стороною відповідача до суду не надано доказів часткового або повного виконання зобов`язання з повернення грошових коштів [PERSON] за договорами позики. Отже, враховуючи вищезазначені обставини та норми діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідачів на його користь суми позики у розмірі 400 000 доларів США є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині стягнення з відповідача [PERSON] зазначеної суми боргу. Суд відхиляє також позицію представника відповідачів щодо того, що в двох розписках слово «взя» необов`язково може значити «взяла», оскільки це буде припущення, на якому не може ґрунтуватися рішення суду. Таку помилку суд вважає простою опискою, яка також спростовується текстом останньої розписки, в якій чітко зазначено, що суму в 400 000 доларів [PERSON] виплатив частинами. Що стосується позовних вимог до відповідача [PERSON] , як поручителя, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Зі змісту наведеної норми випливає, що порука є угодою щодо прийняття перед третьою особою на себе обов`язку поручитися перед кредитором за виконання боржником свого зобов`язання та нести відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язання боржником шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконане боржником. Відповідно до вимог ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, порука є способом забезпечення виконання зобов`язання; договір поруки не створює обов`язків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором; в договорі поруки кредитор наділений лише правами, а поручитель обов`язками; у разі невиконання боржником основного зобов`язання, забезпеченого порукою, поручитель зобов`язується виконати борг боржника замість останнього; обов`язок поручителя полягає не лише у виконанні обов`язку замість боржника, а у відшкодуванні збитків, завданих невиконанням обов`язку боржником. Разом з тим, договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до частини другої статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Порука є видом забезпечення виконання зобов`язань, і водночас сама має зобов`язальний, договірний характер, тому на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов`язання та про договори (розділи І та II книги п`ятої ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Згідно з вимогами частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається із змісту розписок , [PERSON] , під текстом кожної поставив свою печатку і підпис, підтвердивши і поручившись за написане вище дружиною про те, що він є поручителем та свідком та учасником укладеної угоди. Суд це розцінює як підтвердження того факту, що боргові зобов`язання за спірними договорами позики виникали в інтересах сім`ї зі згоди і відома боржника (дружини) . Таким чином [PERSON] має нести цивільну відповідальність перед кредитором саме як чоловік боржника за приписами Сімейного кодексу України, а не як поручитель в розумінні Цивільного кодексу України. Як вже зазначалось вище, ст. 553 ЦК України передбачено, що під порукою розуміється договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку, тобто це двосторонній правочин, для укладення якого достатнім є волевиявлення кредитора і поручителя. Тобто, єдиною підставою виникнення поруки є саме договір. Одностороннє зобов`язання особи відповідати за невиконання або неналежне виконання боржника не може бути визнано підставою виникнення правовідносин поруки. Значення поруки не можуть мати листи, характеристики, рекомендації, розписки та інші документи. Крім того сторони визнали, що договір поруки окремо між ними не складався та претензій до поручителя окремо не заявлялося в передбаченому законом порядку. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що спірні розписки не містять істотних умов договору поруки, зокрема, предмета договору та інших умов, що визначені законом і є необхідними для договору поруки, суд дійшов висновку про те, що указаний позивачем договір поруки є недійсним в силу закону (нікчемним), у зв`язку із чим зобов`язання щодо поруки між учасниками даної справи не виникли, тому позовні вимоги до [PERSON] про солідарне стягнення суми боргу як з поручителя задоволенню не підлягають Відповідно до п.1 ч. 2 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 10 930,40 грн на відшкодування понесених позивачем судових витрат які складаються з суми судового збору за подання позовної заяви в розмірі 10 510,00 грн. та заяви про забезпечення позову в сумі 420,40 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». В матеріалах справи наявний договір про надання правничої допомоги ,орієнтовний розрахунок суми судових витрат, ордери представників позивача. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу суду не надано акт виконаних робіт, не надано платіжного доручення про сплату витрат також не надано інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, тому суд приходить до висновку, що відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу.

Outcome: partial