Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 11 838,54 грн. витрат повязаних з регламентною виплатою в порядку регресу, 720,00 грн. витрат понесених за послуги аварійних комісарів, 1378 грн. витрат по оплаті судового збору та 2 000 грн. на правову допомогу, мотивуючи тим, що 19.11.2012 року з вини відповідача сталася ДТП. В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль, Фольксваген д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] Вартість матеріального збитку становить 11 838 грн. 54 коп. Позивач здійснив регламенту виплату потерпілому в розмірі 11 838 грн. 54 коп., у звязку з чим позивач набув права регресної вимоги до відповідача. Також представник позивача просить стягнути з відповідача 720,00 грн. витрат понесених за послуги аварійних комісарів, 2000 грн. витрат на правову допомогу та судові витрати. В судове засідання представник позивача не зявився, в прохальній частині позовної заяви просив розгляд справи проводити у відсутності представника позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 23, 24, 30, 31). З урахуванням положень ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] 19.11.2012 року о 10 год. 40 хв. в м. Івано-Франківську по вул. Богунській, керуючи т/з марки Лексус, д.н.з. [NUMBER], під час руху заднім ходом не переконався в безпеці та допустив зіткнення з автомобілем Фольксваген, д.н.з. [NUMBER] під керуванням гр. [PERSON], та залишив місце ДТП. При цьому водій [PERSON] порушив вимоги п. 10.9 ПДР України. У результаті допущених [PERSON] порушень Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої автомобіль [PERSON] отримав механічні пошкодження. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та призначено йому покарання у вигляді штрафу (а.с.3). Відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №117 від 09.04.2013 року вартість матеріального збитку власнику автомобіля марки Фольксваген, д.н.з. [NUMBER] складає 11 838 грн. 54 коп. (а.с.6-8). Відповідачем шкода потерпілому не була відшкодована. На дату скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На відшкодування матеріального збитку, позивачем було виплачено страхове відшкодування в розмірі 11 838 грн. 54 коп., що підтверджується копією платіжного доручення №3104 від 16.09.2013 року (а.с.9). Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Крім того, таке ж право визначено положеннями чинного законодавства окремо для страхових компаній (ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування»), згідно з якими, до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат, переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. Відповідно до п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Таким чином до позивача перейшло право зворотної вимоги (регресу) до винної у заподіяних збитках особи, тобто до відповідача. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача в частині стягнення суми страхового відшкодування в порядку регресу є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Що стосується відшкодування 720,00 грн. за надані послуги аварійних комісарів, то така сума не підлягає відшкодування, оскільки, не є страховою виплатою. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 1 378,00 грн. Що стосується стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн., то позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач поніс такі витрати, оскільки, Додаткова угода №138 від 08.02.2016 року до Контракту про надання правової допомоги №80 від 19.12.2012 року, підтверджує суму витрат на правову допомогу обумовлену сторонами контракту, однак не підтверджує факту понесення таких витрат, квитанції чи платіжного доручення про оплату 2000 грн. позивачем суду не надано, тому в задоволенні цієї частини вимоги позивачу слід відмовити. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», ст. 41 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 993, 1191, 1194 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 88, 197 ЦПК України,

Outcome: dismissed