Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

представник позивача звернувся в суд з позовом про встановлення факту проживання [PERSON] зі [PERSON], який помер [INFO] року, без реєстрації шлюбу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що починаючи з 09 вересня 1980 року позивач проживала у фактичних шлюбних відносинах зі [PERSON], за спільні кошти у селі Полянська Гута Перечинського району вони побудували будинок, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та спільні витрати. Крім того, позивач знаходилася на обліку в Управлінні соціального захисту населення Перечинської РДА як одержувач допомоги по догляду за інвалідом І групи - [PERSON] Зазначені обставини можуть ствердити свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Разом з цим, на даний час відповідач, який є рідним братом померлого [PERSON], намагається виселити позивача з будинку, оскільки як спадкоємець другої черги оформив спадщину за покійним братом, в тому числі й на будинок [ADDRESS] всупереч тому, що такий у розумінні ст. 74 СК України є спільною сумісною власністю позивача та покійного [PERSON] На підставі наведеного просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] подав суду відзив на позов, у якому зазначив, що наведені у позові обставини щодо проживання позивача у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] та побудову за спільні кошти будинку в [ADDRESS] Перечинського району не відповідають дійсності. Так, позивач прийшла проживати у с.Полянська Гута після 1990 року та мешкала у будинку його батьків, а лише після побудови його покійним братом зазначеного будинку № 2, перейшла разом з братом туди проживати. Позивач допомагала його братові у побуті, а той у свою чергу, утримував її та забезпечив житлом, подружніх відносин між ними не було. Станом на 09 вересня 1980 року (час, починаючи з якого позивач просить встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу) їй було 13 років, покійний брат побудував будинок за власні кошти, оскільки у неї доходу не було, вона отримувала лише близько 7 грн. на місяць як компенсацію по догляду за братом - інвалідом І групи. Вказані обставини може також підтвердити їх брат [PERSON], а надані позивачем довідки сільської ради не є належними та достовірними доказами її проживання без шлюбу зі [PERSON] і спільної побудови з ним житлового будинку. Також зазначає, що позивач перебувала, а можливо і на даний час перебуває у зареєстрованому шлюбі, що відповідно виключає встановлення юридичного факту її проживання з його покійним братом без шлюбу. Крім того, факт проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу може бути встановлено лише щодо такого проживання з 01 січня 2004 року, оскільки СК України набрав чинності саме з цієї дати і відповідно зворотної сили не має, а відтак положення ст. 74 цього Кодексу можуть бути застосовані виключно до правовідносин, які виникли після набрання таким законної сили. На підставі вищенаведеного позивач просив у позові відмовити у повному обсязі. У свою чергу представник позивача - адвокат [PERSON] подав суду відповідь на відзив зазначивши, що не погоджується з таким, оскільки стороною позивача подано ряд доказів на обґрунтування своїх вимог, зокрема довідку сільської ради про те, що починаючи з 09 вересня 1980 року позивач проживала у фактичних шлюбних відносинах зі [PERSON], вели спільне господарство, мали спільний бюджет, а також довідку Управління соцзахисту Перечинської РДА про те, що позивач знаходилася на обліку в Управлінні як одержувач допомоги по догляду за інвалідом І групи, а саме [PERSON] Також ними заявлено клопотання про допит свідків, які також можуть ствердити зазначені у позові обставини. Крім того, відповідач у відзиві фактично визнає позовні вимоги, зазначаючи про те, що позивач дійсно проживала з його братом спочатку у їх батьків, а потім окремо від них із братом, допомагала останньому у побуті та доглядала за ним, при цьому не надаючи жодного доказу на спростування позовних вимог сторони позивача. За наведених обставин вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. 22 жовтня 2018 року до суду надійшло заперечення відповідача, у якому останній зазначає, що у відзиві позов не визнавав, а навпаки, заперечував, що позивач та його покійний брат перебували у фактичних шлюбних відносинах та вказував на те, що позивач допомагала братові у побуті, за що він утримував її та забезпечував житлом. Щодо наданих позивачем доказів, то вважає їх неналежними, оскільки такі не можуть ствердити проживання позивача із [PERSON] без реєстрації шлюбу. Довідка ж Управління соцзахисту підтверджує лише те, що позивач була працездатною, однак не працювала та отримувала компенсацію за те, що доглядала за інвалідом І групи або за особою, яка досягла 80-річного віку, за що отримувала компенсаційні виплати у розмірі 480 000 крб., що складало близько 4,80 грн. Такі суми є мізерними та не можуть забезпечити фізичне існування людини, тобто позивач перебувала на утриманні його покійного брата. Крім того зазначає, що у відповіді на відзив не наведено пояснень щодо обставин його відзиву, в той час як метою встановлення зазначеного у позові юридичного факту є підтвердження права на майно, набуте за час спільного проживання, яке відповідно до ст. 74 СК України може належати на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, якщо вони проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Вважає, що відповіддю на відзив не спростовані його заперечення проти позову та не підтверджено обґрунтованість позовних вимог. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є односельчанами позивача [PERSON] та відповідно ствердили, що остання близько тридцяти років проживала з покійним [PERSON], доглядала за ним, а згодом, у 90-их роках, вони вдвох збудували будинок, навіть самостійно виготовляючи для цього саман. У вказаному будинку вони вдвох проживали та вели спільне господарство, а відповідача [PERSON] ніколи там не бачили, брата той не навідував, будувати будинок не допомагав. Крім того, свідок [PERSON] показала у судовому засіданні, що оскільки народилася у 1980 році, то з дитинства пам'ятає позивача, яка є її односельчанкою та завжди проживала разом з покійним [PERSON], натомість відповідача вона взагалі не знає. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили такі задовольнити, посилаючись на обставини позову та відповіді на відзив. Відповідач та його представник у судовому засіданні, підтримавши обставини відзиву та заперечення, просили у позові відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] року помер [PERSON], актовий запис № 01 від 10 січня 2017 року (а. с. 5). Також встановлено, що після її смерті відкрилася спадщина, що складається з будинку [ADDRESS] Крім цього довідкою виконкому Т.Полянської сільської ради Перечинського району №579 від 02 серпня 2018 року встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON], [INFO], проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 09 вересня 1980 року по [INFO] року, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільні витрати, а також у 1995 році побудували житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а. с. 5). Позивач з 24 лютого 2003 року знаходилася на обліку в Управлінні соціального захисту населення Перечинської райдержадміністрації як одержувач допомоги по догляду за інвалідом І групи [PERSON] до дня його смерті - [INFO] року (а. с. 6). Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1221 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст. 1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За змістом ст. ст. 1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до положень ст. ст. 1268, 1269, 1270, 1296, 1298 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. В той же час, позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який 08 жовтня 1996 року було розірвано, зроблено запис за № 198, про що свідчить Свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER], видане відділом реєстрації актів громадянського стану Хустської держадміністрації 09 жовтня 1996 року. Як роз'яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім'єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Пунктом 21 Постанови визначено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. За змістом ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Положення закону стосовно наявності взаємних прав і обов`язків членів сім`ї містять вказівку на наслідки визнання спільних осіб сім'єю: якщо конкретні особи визнаються членами однієї сім`ї, то між ними існують сімейні відносини і у них виникають взаємні права і обов`язки. Крім того, Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999 року за №5-рп/99 дано офіційне тлумачення терміну «член сім'ї» та визначено обов'язкову ознаку члена сім'ї, як ведення спільного господарства. Отже, з огляду на наведені вище докази, суд вважає доведеним факт того, що позивач [PERSON], починаючи з 09 жовтня 1996 року до дня смерті [PERSON] проживала з ним однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу. Що стосується посилань відповідача [PERSON] та його представника на те, що позивач [PERSON] лише допомагала його братові у побуті та подружніх відносин між ними не було, то суд такі відхиляє, оскільки вони спростовуються поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що частина обставин, на які посилається позивач, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що її вимоги підлягають задоволенню частково. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial