Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання послуг адвоката від 18.01.2017 року з [PERSON]А, звернулася від її імені до суду з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що 08.12.2016 року з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої було пошкоджено ворота та хвіртку її домоволодіння. За погодженням із страховою компанією їй відшкодовано 2\~000 грн. завданих збитків, а тому інша сума матеріальної шкоди має бути відшкодована відповідачем. Крім того, внаслідок пошкодження воріт та хвіртки позивачу було заподіяну моральну шкоду, яка жодним чином не була відшкодована страховою компанією, і тому також має бути відшкодована за рахунок відповідача. Відповідно до уточнених позовних вимог представник позивача просила суд стягнути з [PERSON]: завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 8\~050,75 грн. та моральну шкоду у розмірі 15\~000 грн.; понесені витрати на оплату експертної оцінки заподіяних дорожньо-транспортною пригодою ушкоджень майна у розмірі 1\~600 грн., оплату виготовлення фотознімків пошкоджень 80 грн., оплату витрат на правову допомогу 3\~000 грн., оплату судового збору. Ухвалою суду від 19.06.2017 року за клопотанням представника відповідача до участі у справі в якості співвідповідача залучено приватне акціонерне товариство «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» (скорочене найменування АТ «СГ «ТАС» (приватне). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених у позові. Додатково пояснила, що розмір матеріальної шкоди, яка заподіяна відповідачем внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, визначено безпосередньо у звіті оцінювача, а вказаних вимогах сума збитків, яка обрахована з виключенням коштів, виплачених страховою компанією, та підлягає стягненню з [PERSON] Вказала, що факт відшкодування страховою компанією 2\~000 грн. жодним чином не обмежує право [PERSON] на звернення з вказаним позовом до відповідача, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20.01.2016 року (справа № 6-2808цс15) право потерпілого на відшкодування шкоди є абсолютним та не може бути припинене чи обмежене договором страхування, стороною якою потерпілий не був, хоча цей договір і укладений на користь третіх осіб. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному, а він сам, на власний розсуд, обирає спосіб здійснення свого права. Щодо моральної шкоди також пояснила, що на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди у будинку позивача перебувала її хвора бабуся [PERSON], стан здоровя якої значно погіршився, а тому [PERSON] була вимушена направити її на стаціонарне лікування до Ватутінської міської лікарні, а 01.02.2017 року [PERSON]П померла. Пригнічений стан та хвилювання були зумовлені й тим, що через пошкодження воріт та хвіртки домоволодіння залишилось фактично незахищеним (на подвіря можна потрапити не прикладаючи зайвих зусиль), а також відкрите для огляду стороннім особам. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 12.06.2017 року, позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні. Також у судовому засіданні пояснили, що страховим полісом за яким позивачу здійснювалась виплата, зумовлена пошкодженням її майна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, передбачено граничний розмір відшкодування 100\~000 грн., а відшкодування позивачу страховиком лише 2\~000\~грн. пояснюється тим, що вона самостійно визначила саме вказану суму як розмір завданого їй збитку. Після чого страховиком у безспірному порядку перераховано на рахунок [PERSON] суму узгодженого страхового відшкодування без розміру франшизи, яка становить 250 грн. Відповідач не змогла своєчасно вручити позивачу вказані 250 грн. як франшизу через її відмову від отримання вказаних коштів, а тому вона надіслала їх поштовим переказом через одне з відділень Укрпошти. Оскільки розмір завданих матеріальних збитків, що підлягав відшкодуванню, позивачем було узгоджено із страховою компанією, і вказаний розмір не перевищував граничний розмір відшкодування, то підстав для задоволення позову, на їх думку, не має. Крім того, вказали, що відсутні підстави для стягнення з [PERSON] моральної шкоди, оскільки вона не мала умислу на заподіяння позивачу шкоди, а дорожньо-транспортна пригода сталась через погані погодні умови та неналежний стан дорожнього покриття. Пошкодження воріт та хвіртки жодним чином не знаходиться у причинно-наслідковому звязку зі смертю [PERSON], оскільки остання під час дорожньо-транспортної пригоди вже перебувала на стаціонарному лікуванні та мала 88 років. Жодних доказів пригніченого стану та погіршення здоровя позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за участю [PERSON] не надано. Представник відповідача АТ «СГ «ТАС» [PERSON], який діє на підставі довіреності від 12.12.2016 року № ГО-16/147, у судове засідання не зявився, надіслав до суду письмові заперечення щодо позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та незаконними, а також заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до змісту письмових заперечень приватним акціонерним товариством «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» вказано, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована страхувальником [PERSON] за полісом АК/4885381 від 07.10.2016 року з лімітом відповідальності за пошкоджене майно, що нанесено 3-й особі, у розмірі 100\~000 грн. Між страховиком (АТ «СГ «ТАС») та [PERSON] була досягнута згода, що розмір нанесеного їй збитку при пошкодженні металевої огорожі становить 2\~000 грн. Розмір страхового відшкодування, з урахуванням того, що франшиза становить 250 грн., було у безготівковій формі перераховано за заявою [PERSON] на її рахунок. Моральна шкода страховою компанією позивачу не відшкодовувалась, оскільки не було надано доказів її заподіяння. Також вказано, що страховою компанією перед [PERSON] повністю виконані всі зобовязання, проведено всі відповідні виплати, про вказане свідчить те, що у власній заяві вона вказала, що претензій до страхової групи «ТАС» вона не має. Заслухавши пояснення представників сторін та відповідача, всебічно і повно, зясувавши всі її фактичні обставини, та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозвязок їх у сукупності, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. Відповідно до постанови Ватутінського міського суду Черкаської області від 27.02.2017 року, яка набрала законної сили, [PERSON] визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.\~124 КУпАП, та накладено стягнення у вигляді штрафу. За змістом вказаної постанови 08.12.2016 року близько 10 год. 45 хв. [PERSON], рухаючись по вул. Залізнична у м. Ватутіне Черкаської області, за кермом автомобіля [NUMBER], у порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху, не вибрала безпечної швидкості руху та не врахувала дорожньої обстановки, внаслідок чого, не впоравшись з керуванням даного автомобіля зїхала на узбіччя, де здійснила зіткнення з воротами та хвірткою домоволодіння за адресою: вул. Залізнична, 43, м.\~Ватутіне Черкаської області, спричинивши їх пошкодження. Установлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.07.2000 року, виданого Ватутінським міським органом приватизації, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.10.2014 року, виданого приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу, належить по 1/4 частини, а загалом 1/2 частини домоволодіння за адресою: вул. Залізнична, 43, м. Ватутіне Черкаської області. Право приватної власності позивача на 1/2 вказаного домоволодіння також зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами від 07.10.2014 року № 27783395, від 06.01.2015 року № 32065944. Відповідно до правовстановлюючих документів дане домоволодіння, крім іншого, складається з огорожі (№ 1), хвіртки (№ 2). Згідно з характеристиками вказаного домоволодіння (будинку, господарських будівель та споруд) станом на 31.03.2014 року, що вказані у технічному паспорті: металеві огорожа (№ 1) та хвіртка (№ 2) побудовані 1990 року, висотою 1,6 м та мали 40% зносу. Відповідно до акту огляду місця події/пошкодженого майна від 08.12.2016 року, проведеного представником АТ «СГ «ТАС» [PERSON], за участю потерпілої [PERSON] встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пошкоджено (деформовано) металеві ворота та хвіртку, зігнуто опорний стовпчик між воротами та хвірткою, деформовано опорний стовпчик між воротами, збиті завіси 6 шт., запори 2 шт., збито фарбу. Відповідно до проведеної експертної оцінки ФОП [PERSON], яка має сертифікат субєкта оціночної діяльності від 24.05.2016 року № 393/16, ринкова вартість шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 9\~792,00 грн., з них: 3\~772,80 грн. матеріали, 6\~019,20\~грн. інші витрати (податки, заробітна плата, обладнання, будівельно-монтажні роботи), про що 01.02.2017 року складено звіт № СК-170201-R. Згідно полісу АЕ/4885381 від 07.10.2016 року [PERSON], будучи власником автомобіля [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу СХТ 479506 від 13.10.2015 року, застрахувала у АТ «СТРАХОВА ГРУПА «ТАС» цивільно-правову відповідальність за шкоду заподіяну третім особам на вказаному автомобілі (забезпечений транспортний засіб), у тому числі особами з водійським стажем менше 3-х років. Страхова сума (ліміт відповідальності) визначена у розмірі 100\~000 грн. Таким чином, вказаним полісом цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована, що підтверджується також позицією страховика. Відповідно до заяви [PERSON] про страхове відшкодування від 28.02.2017 року, на імя голови правління АТ «СГ «ТАС» (приватне), вона просить здійснити відшкодування шкоди, заподіяної в результаті пошкодження огорожі домоволодіння, що за адресою: м.\~Ватутіне, вул.\~Залізнична, 43, під час дорожньо-транспортної пригоди 08.12.2016 року з вини [PERSON], водія транспортного засобу Renault Sandero з номерним знаком ВІ 1410 СЕ, договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на дату ДТП серія АК №\~4885381, визначивши розмір такої шкоди 2\~000 грн., а також вказано номер рахунку в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» для безготівкового зарахування суми страхового відшкодування. За результатами розгляду вказаної заяви згідно страхового акту №\~5193р/34/17 від 03.03.2017 року АТ «СГ «ТАС» прийнято рішення про здійснення [PERSON] страхової виплати у розмірі 1\~750 грн. та листом від 03.03.2017 року № [NUMBER] «СГ «ТАС» повідомлено [PERSON] про те, що матеріальний збиток завданий їй, як власнику огорожі, згідно із заявою про страхове відшкодування від 28.02.2017 року становить 2\~000,00\~грн., та належна їй сума страхового відшкодування буде перерахована на реквізити, вказані у її заяві на виплату страхового відшкодування. Згідно виписки з карткового рахунку [PERSON], відкритого у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», на її рахунок 14.03.2017 року АТ «СГ «ТАС» перераховано грошові кошти у якості страхового відшкодування по полісу АЕ/4885381 від 07.10.2016 року. Відповідно до фіскального чеку № [NUMBER] УАППЗ «Укрпошта», наданого відповідачем у судовому засіданні для доручення до матеріалів справи, як на підтвердження оплати франшизи, адресату «Завадська» 04.08.2017 року переказано грошові кошти у сумі 250,00 грн. Згідно довідки № 48 (без дати), виданої Ватутінським виробничим управлінням житлово-комунального господарства, [PERSON] проживає [INFO]. Склад сімї [PERSON], [INFO]. Відповідно до довідки № 158, виданої 30.01.2017 року Ватутінської міською лікарнею, [PERSON], [INFO], знаходилась на стаціонарному лікуванні у загальнохірургічному відділенні з 22.11.2016 року по дату видачі довідки, з діагнозом облітеруючий атеросклероз артерій нижніх кінцівок, оклюзія стегнового сегменту справа, ішемія ІІ-ІІІ ступеню. Згідно свідоцтва про смерть серія І-СР № 295785, виданого 02.02.2017 року Ватутінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, [PERSON], померла 01.02.2017 року. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України обовязком суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як встановлено з матеріалів справи [PERSON] належить лише 1/2 частини домоволодіння, до складу якого, крім іншого, входять пошкоджені металеві огорожа та хвіртка. Таким чином, суд вважає, що стороною позивача не надано належних доказів щодо того, що заявлений розмір матеріальної шкоди 8\~050,75 грн., зумовлений дорожньо-транспортною пригодою, завдано виключно позивачу та підлягає стягненню на її користь. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом ст. 1192 ЦК України суд може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Таким чином, предметом доказування у даній справі є розмір матеріальної шкоди, який може визначатися виходячи з реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Оцінюючи докази щодо суми завданої матеріальної шкоди суд враховує наступне. Як вбачається зі змісту пояснювальної записки та інших матеріалів звіту №\~СК-170201-R, очевидним є те, що оцінювачем розраховувалась не вартість виконання робіт, необхідних для відновлення пошкоджених металевих воріт та хвіртки, з урахуванням їх 40% зносу, а ринкова вартість улаштування нової огорожі за адресою: м. Ватутіне, вул.\~Залізнична, 43. При цьому, ні позивачем, ні її представником, не надано суду жодних доказів того, що пошкоджені внаслідок дорожньо-транспортної пригоди металеві огорожа та хвіртка є такими, що втрачені, та не підлягають відновленню, а лише повній заміні. З урахуванням вказаного та положень ч. 3 ст. 58 ЦПК України, суд вважає, що звіт оцінювача № СК-170201-R, не стосується предмета доказування, а тому є неналежним доказом, та, як наслідок, не береться судом до уваги. Інших докази щодо заявленої до відшкодування суми матеріальної шкоди стороною позивача не надано. Поруч з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.ч.\~1,\~2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 509 ЦК України зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду на зазначене факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Вказане зобовязання виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобовязання виступають потерпілий і особа, яка завдала шкоди. Разом з тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок. Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до змісту ст.ст. 3, 5 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. За змістом ст.ст. 9, 22, 28, 31, 35, 36 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах, крім іншого, покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП майну потерпілого, яка визначається на підставі аварійного сертифіката, рапорту, звіту, акта чи висновку про оцінку, виконаного аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на його отримання, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Закон України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. З огляду на зазначене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обовязком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. Разом з тим зазначені зобовязання не виключають одне одного, оскільки згідно з ч. 1 ст. 12, ч. 2 ст. 14 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд та не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 ЦК України підстав. Відповідно до ст. 1194 ЦК України, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Як встановлено, [PERSON], будучи обізнаною з висновками звіту оцінювача №\~СК-170201-R, відповідно до якого ринкова вартість розміру заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди становить 9\~792,00\~грн. (вартість улаштування нової огорожі), оскільки отримала його ще 03.02.2017 року, діючи у відповідності до ч. 1 ст.\~12, ч. 2 ст. 14 ЦК України, ст.\~35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто на власний розсуд, 28.02.2017 року звернулась із письмовою заявою до голови правління АТ «СГ «ТАС» (приватне) про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок страхового випадку, визначивши загальний розмір заподіяної їй шкоди 2\~000\~грн. (пошкодження огорожі), та у подальшому отримала таке відшкодування на власний картковий рахунок з урахуванням суми франшизи. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладені у постановах від 20.01.2016 року (справа № 6-2808цс15), від 26.10.2016 року (справа № 6-954цс16), які згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні норм права, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. При цьому, якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] станом на дату звернення із письмовою заявою до страховика не була позбавлена права заявити до страхового відшкодування 9\~792,00 грн. (вартість улаштування нової огорожі), що не перевищувало ліміт відповідальності за страховим полісом АК №\~4885381 від 07.10.2016 року, як шкоду, заподіяну внаслідок страхового випадку відповідно до звіту №\~СК-170201-R, та мала реальну та обєктивну можливість до таких дій, однак свідомо, доказів іншого стороною позивача не надано, визначила той розмір заподіяної шкоди, який вважала реальним 2\~000\~грн. (пошкодження огорожі). Вибір вказаної поведінки позивача (щодо незаявлення до страхового відшкодування суми вказаної у звіті №\~СК-170201-R), на думку суду, що сформована за результатами вивченням матеріалів справи, зумовлений відсутністю у [PERSON] доказів, що пошкоджені металеві ворота та хвіртка не підлягають відновленню, про що судом вже вказано вище з наданням відповідної оцінки. При цьому, з урахуванням даних обставин та вказаних вище правових позицій Верховного Суду України, суд вважає, що оскільки [PERSON] обрала право вимоги у договірному, а не деліктному зобовязанні, самостійно визначила розмір такого зобовязання, та одержала заявлений розмір страхового відшкодування, а тому деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Можливість заявлення вимоги про повторне виконання зобовязання, виконаного належним чином, національним законодавством не передбачено. За вказаних обставин, суд не вбачає підстав для застосування положень ст.\~1194 ЦК України до спірних правовідносин. Натомість подальше звернення з відповідними позовними вимогами до [PERSON] у порядку цивільного судочинства, суд розцінює як зловживання [PERSON] наданими правами (бажання отримати подвійне відшкодування за відсутності законних підстав), а також недотримання нею вимог щодо справедливості та добросовісності, як загальних засад цивільного судочинства вцілому (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України), так і засад, на яких ґрунтується здійснення зобовязань (ч. 3 ст. 509 ЦК України). З огляду на вказане, відповідно до ст. 599 ЦК України суд вважає, що зобовязання по відшкодуванню шкоди позивачу, завданої [PERSON] є припиненим внаслідок виконання, проведеного належним чином, та у відповідності до вимог національного законодавства. Таким чином, з урахуванням наведених обставин, суд відмовляє у стягненні з відповідача 8\~050,75 грн., у якості матеріальної шкоди, завданої [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Вирішуючи питання щодо обґрунтованості заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Водночас представником позивача не надано доказів наявності душевних страждань у [PERSON], яких вона зазнала у звязку із пошкодженням її майна, а саме: металевих воріт та хвіртки. Доводи щодо того, що внаслідок пошкодження металевих воріт та хвіртки, подвіря її домоволодіння залишилось фактично незахищеним та відкритим для огляду стороннім особам, суд оцінює критично, оскільки відповідно до матеріалів справи (технічного паспорту та фотокарток) висота пошкоджених елементів огорожі становила 1,6 м., а їх верхня частина була не суцільною, а виконаною з металевих прутів, що перехрещуються, утворюючи решітку. Вказане свідчить, що будучи навіть у справному стані металеві ворота та хвіртка жодним чином не перешкоджали стороннім особам бачити з проїжджої частини, що відбувається на подвірї домоволодіння позивача. Обґрунтування розміру моральної шкоди тим, що на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди у будинку позивача перебувала її хвора бабуся [PERSON], стан здоровя якої після дорожньо-транспортної пригоди значно погіршився і вона була вимушена направити її на стаціонарне лікування до Ватутінської міської лікарні, де вона 01.02.2017 року померла, повністю суперечить матеріалам справи та документам, які надані безпосередньо позивачем. Так, факт перебування [PERSON] дома під час вказаної дорожньо-транспортної пригоди спростовується довідкою № 158, виданої 30.01.2017 року Ватутінської міською лікарнею, про те, що [PERSON], [INFO], знаходилась на стаціонарному лікуванні у загальнохірургічному відділенні з 22.11.2016 року по дату видачі довідки, з діагнозом облітеруючий атеросклероз артерій нижніх кінцівок, оклюзія стегнового сегменту справа, ішемія ІІ-ІІІ ступеню. Також суд не вбачає жодного причинно-наслідкового звязку між дорожньо-транспортною пригодою, яка відбулася за участю відповідача 08.12.2016 року, зі смертю [PERSON], яка померла 01.02.2017 року. Водночас суд враховує і обставини дорожньо-транспортної пригоди за участю позивача, яка відповідно до матеріалів справи (постанова суду від 27.02.2017 року) зумовлена негативним станом дорожнього покриття через значне нашарування снігу, тобто відсутністю у діях відповідача прямого умислу на заподіяння шкоди позивачу. З огляду на вказане, а також відсутність жодних доказів заподіяння [PERSON] моральної шкоди діями відповідача, суд відмовляє у стягненні на її користь 15\~000 грн., у якості моральної шкоди. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволені позовних вимог, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, понесених нею судових витрат, що складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Положеннями ч. 1 ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до складу яких відповідно з п.\~2 ч.\~3 ст. 79 ЦПК України відносяться витрати на правову допомогу. Відносно витрат, понесених відповідачем за надану правову допомогу по справі суд виходить з того, що оплата за правову допомогу проводиться на підставі Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Положеннями ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. При цьому склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно з п.п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розяснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.\~6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 12.06.2017 року з адвокатом [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги. Відповідно до розрахунку акту виконаних робіт від 23.10.2017 року за вказаним договором, що підписаний [PERSON] та [PERSON], при наданні правової допомоги адвокатом витрачено 5 годин, загальна вартість наданих послуг становить 3\~200 грн. Факт оплати відповідачем вказаних коштів за надану правову допомогу підтверджується квитанціями № б/н від 20.06.2017 року на суму 2\~000 грн. (аванс), № б/н від 23.10.2017 року на суму 1\~200 грн. (доплата до акту прийняття виконаних робіт). Відповідно до журналу судового засідання установлено, що представник відповідача [PERSON] приймала участь у розгляді цієї справи 19.06.2017 року тривалістю 13 хв., 28.07.2017 року 6 хв., 07.08.2017 року 61 хв., 16.08.2017 року 5 хв., 19.10.2017 року 50 хв., 23.10.2017 року 33\~хв., а загалом 168 хв. Крім того, відповідно до акту виконаних робіт від 23.10.2017 року, адвокатом надавалась правова допомога також поза межами судового засідання загальною тривалістю 140 хв., зокрема у вигляді консультації з вивчення матеріалів позовної вигляді (50 хв.), складання клопотання про залучення співвідповідача (40 хв.), ознайомлення з матеріалами справи (50\~хв.). Таким чином, загальна тривалість наданої представником відповідача правової допомоги у ході розгляду вказаної справи становить 308 хв. (168+140), за яку компенсація виплачується з розрахунку 40 відсотків прожиткового мінімуму (640 грн.) за годину участі. З огляду на вказане, розмір витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача не може перевищувати 3\~285,33\~грн. (308 / 60 * 640). Отже, понесені відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 3\~200\~грн. є справедливими, тобто відповідають складності, обсягу та характеру, наданих адвокатом послуг з правової допомоги, а тому підлягають стягненню з позивача у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed