Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-24 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення коштів, посилаючись на те, що з 29.06.2008 р. по 18.03.2011 р. позивач перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 18.03.2011 р. Після розірвання шлюбу рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21.12.2012 р. припинено право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнано за кожним із них право власності по 1/2 частини цієї квартири. В період перебування в зареєстрованому шлюбі позивачем за згодою відповідачки, на підставі договору від 07.08.2008 р. про надання споживчого кредиту № 11380560000 було отримано в АКБ «УкрСиббанк» кредит в розмірі 24000 доларів США, який був використаний на придбання квартири [ADDRESS]. До розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], зазначений кредит погашався спільними коштами подружжя. Станом на 18.03.2011 р. заборгованість по зазначеному кредиту складала 22348,30 доларів США. Станом на 02.11.2011р. заборгованість по кредитному договору складала 21893,50 доларів США. П.10.4 Договору передбачено внесення змін до нього шляхом підписання додаткових угод між позивачем та банком. На виконання п. 10.4 Договору про надання споживчого кредиту № 11380552000 від 07.08.2008 року між позивачем та банком було укладено додаткову угоду № 2 від 02.11.2011 року, яка відповідно до п.13 є невід'ємною частиною Договору та не перериває та не зупиняє його дію. П. 7.10 угоди № 2 передбачено, що цієї додатковою угодою не відбувається заміна первісного зобов'язання за Договором новим зобов'язанням між Сторонами (новація) та не припиняються додаткові зобов'язання, пов'язані з первісними зобов'язаннями за Договором. Крім цього, зі змісту п.7.2. списання коштів Позичальника (Позивача) за Договором проводилося в прив'язці до комерційного курсу валюти із відшкодуванням Банку витрат на купівлю цієї валюти за кошти Позивальника (Позивача). Таким чином, цієї додатковою угодою фактично був змінений порядок та спосіб виконання зобов'язань за Договором, а не розмір зобов'язання. Заборгованість по кредиту була погашена позивачем в повному обсязі за свої особисті кошти до 20.04.2013 р. Вважає, що оскільки за відповідачкою визнано право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS], то позивач має право отримати 1/2 частину коштів, які він сплатив банку на погашення кредиту після розірвання шлюбу. На день звернення до суду, тобто на 19.05.2015 р. відповідачка має сплатити позивачу 11174,15 доларів США, що згідно з курсом НБУ складає 247157,25 грн. Крім цього, всупереч вимогам закону відповідачка ухиляється від сплати витрат за надання комунальних послуг. За останні три роки після розірвання шлюбу, незважаючи на те, що позивач та відповідачка не проживають в зазначеній квартирі, позивачем особисто повністю сплачені комунальні послуги за період з травня 2012 р. по даний час в розмірі 8242 грн. Тому відповідачка, як співвласниця цієї квартири, зобовязана відшкодувати позивачу половину цих витрат в сумі 4121 грн. А тому просив стягнути з відповідачки на користь позивача 247157 грн. стягнення коштів по кредитному договору, 4121 грн. витрати за комунальні послуги на утримання спільної квартири та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав і пояснив, що станом на 18.03.2011 р., тобто на день розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою солідарний їхній борг перед банком становив 22348,30 доларів США. В період з 18.03.2011 р. по 29.08.2013 р. позивач виконав у повному обсязі це зобовязання перед банком і банк підтвердив виконання позивачем зобовязання та надав довідку про це та про зняття обмежень з предмету застави квартири, а тому він має право на зворотну вимогу до відповідачки у 1\\2 частки від цієї суми що становить 11174,15 доларів США. Крім того, пояснив, що пункти договору передбачали внесення змін до нього шляхом підписання додаткової угоди між банком та позивальником і додаткова угода яка була укладена 02.11.2011 р. є невідємною частиною договору та не перериває та не зупиняє його дію. Додатковою угодою фактично був змінений порядок та спосіб виконання зобовязань за договором, а не розмір зобовязань. Позивачем на виконання солідарного боргу фактично було сплачено набагато більше особистих коштів по договору, з урахуванням існуючого курсу валют на час погашення боргу, а саме 27635,15 доларів США, однак позивач предявив зворотну вимогу до відповідачки тільки на ту суму коштів, яка була передбачена договором, підписаним ним за згодою відповідачки, без врахування коштів сплачених ним за додатковою угодою. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково в частині однієї другої частини сплачених позивачем комунальних платежів, в решті вимог заперечив проти даного позову. Просив застосувати позовну давність у справі про стягнення коштів в частині стягнення коштів у розмірі 247157 грн. та відмовити в цій частині у задоволенні позовних вимог із підстав пропущення строку позовної давності, оскільки у позивача 02.11.2014 р. сплив строк позовної давності щодо регресних вимог у період з 18.03.2011 р., а саме: з моменту розірвання шлюбу між сторонами, по 02.11.2011 р. по момент повного виконання зобовязання позивачем перед банком по кредитному договору від 07.08.2008 р. у доларах США. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що з 29.06.2008 р. по 18.03.2011 р. сторони перебували у шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Герцаївського районного суду Чернівецької області від 18.03.2011 р. (а.с.14). Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 1 ст. 544 ЦК України). Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21.12.2012 р. припинено право спільної сумісної власності подружжя [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та визнано за кожним із них право власності по 1/2 частини цієї квартири (а.с.7-13). Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS], яка була придбана позивачем по договору купівлі-продажу від 07.08.2008 року. (а.с.15). Відповідно до ст.156 ЖК України, повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Згідно з розрахунком оплати [PERSON] комунальних послуг за 2012 - 2015 рр. ним було сплачено 8242,75 грн. ( а.с. 4 ). Представник відповідача не заперечував проти задоволення позову в цій частині. За таких обставин справи суд вважає, що відповідач разом з позивачем зобовязані нести витрати по сплаті комунальних платежів на утримання квартири, тобто несе з ним солідарну відповідальність. Відповідно до ч.1 ст.544 ЦК України вимоги позивача в частині стягнення половини понесених ним витрат підлягають задоволенню на суму 4121 грн. Як вбачається з наданого позивачем кредитного договору з додатками, за час спільного сумісного проживання сторони користувались банківським споживчим кредитом. Так, в період перебування в зареєстрованому шлюбі позивачем за згодою відповідачки, на підставі договору від 07.08.2008 р. про надання споживчого кредиту № 11380560000 було отримано в АКБ «УкрСиббанк» кредит в розмірі 24000 доларів США (а.с.19), який був використаний на придбання квартири [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу, а саме з 18.03.2011 р. по 02.11.2011 р. позивач кредитні зобовязання по договору № 11380560000 від 07.08.2008 р. виконував у повному обсязі належним чином за свої кошти. (а.с.16-18). Станом на 18.03.2011 р. заборгованість по зазначеному кредиту складала 22348,30 доларів США, а станом на 02.11.2011р. складала 21893,50 доларів США ( а.с. 17 ). В цей же день між позивачем та банком було укладено додаткову угоду № 2 (а.с. 46), де в п. 2 зазначено, що в дату її укладення позичальнику надається транш в національній валюті в розмірі 176133,21 грн. в межах ліміту кредитної лінії. Базовою валютою за договором є гривня. Загальна сума заборгованості за всіма позичковими рахунками розраховується шляхом складання сум виданих траншів в кожній з валют даного договору, помножених на курс гривні НБУ до такої валюти. Посилання представника позивача на те, що 02.11.2011р. позивачем було повністю погашено кредит перед банком в доларах США, а також те, що з відповідачкою не було погоджено умови додаткової угоди № 2 на думку суду є безпідставним оскільки фактично в цей день додатковою угодою був змінений порядок та спосіб виконання зобовязання за договором, змінено валюту виконання договору, а не розмір зобовязання та не було констатовано його повне виконання. За таких обставин справи суд приходить до висновку, що кошти, отримані позивачем за споживчим кредитним договором, були використані в інтересах сімї на придбання квартири, яка в даний час належить їм на праві власності в рівних частках, а тому він мав право на половину сплачених ним на виконання цих кредитних зобовязань коштів відповідно до ч.1 ст.544 ЦК України з підстав, викладених вище. Але разом з тим з відповідача на користь позивача необхідно стягнути тільки частину цих коштів. Звертаючись до суду з цим позовом представник позивача просив стягнути з відповідача 247157 грн. погашення кредиту виходячи з того, що станом на 18.03.2011 р. ( дата розірвання шлюбу а.с. 14 ) заборгованість по зазначеному кредиту складала 22348,30 доларів США, половина складала 11174,15 доларів США, що відповідно до курсу НБУ відповідало 247157 грн. Але судом встановлено, що до 02.11.2011р. позивач погашав кредит в доларах США, а після цієї дати вже в гривні. До суду з цим позовом позивач звернувся 21.05.2015р. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною І ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи, що представник відповідача в судовому засіданні заявив про сплив позовної давності, представник позивача не довів, що це сталося з поважних причин і не просив його поновити, суд вважає, що дійсно представником позивача пропущено строк звернення до суду, але не повністю, а тільки частково за період з 18.03.2011р. по 21.05.2012р., тобто за три роки до дати звернення до суду з позовом. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні частини позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача коштів за період з 18.03.20111р. по 21.05.2012 р. має бути відмовлено у звязку з пропуском строку позовної давності. Крім того суд вважає безпідставною вимогу представника позивача про стягнення суми боргу в доларах США перевівши її в суму в гривнях за курсом НБУ оскільки в судовому засіданні встановлено, що після укладення 02.11.2011р. додаткової угоди № 2 позивач погашав кредит в гривнях, а не в доларах США. В період після 21.05.2012р. позивачем банку на виконання кредитного договору було сплачено 170295,99 грн. ( а.с. 18 зв. ). А тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути половину від цієї суми 85147,99 грн. Разом з сумою, яка підлягає стягненню по сплаченим позивачем коштам за комунальні послуги (85147,99 грн. + 4121 грн. ), це складає 89268,99 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, підлягають стягненню на його користь відповідно до частини задоволених позовних вимог, а саме 892,69 грн. Всього ж з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути 90161,68 грн.

Outcome: partial