Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки, в якому просить суд стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики, яка складається з основного боргу, 3% річних на загальну суму 35970,66 грн., а також судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду, посилаючись на те, що 03 квітня 2014 року відповідачка позичила у позивача 52152,00 грн. та зобовязалася повернути до 01.04.2016р., про що відповідачка написала власноруч позивачу розписку у присутності двох свідків. 24.06.2014р. відповідачка повернула частину боргу в сумі 16800,00 грн. про що зазначено у розписці. Після спливу строку повернення позики відповідачка повернула позичені 16800,00 грн., а 35352,00 грн. не повернула. У звязку з неповернення позики відповідачка має сплатити 3% річних від суми боргу, що складає 618,66 грн. Таким чином, заборгованість відповідачки перед позивачем складає 35352,00 грн. основного боргу, 618,66 грн. - 3 % річних, які позивач просить стягнути з відповідачки, оскільки остання ухиляється від добровільного повернення позики. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, але представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, у разі неявки відповідачки в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи двічі повідомлялася належним чином. Так, судом, відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, двічі надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідачки, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, відповідно до повернутих поштових повідомлень відповідачка за зазначеною адресою не проживає, що свідчить про неможливість вручення відповідачці судових повісток та відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України в цьому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачці належним чином. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача, що викладена у її письмовій заяві, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, судом, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає позовну заяву обґрунтованою та підлягаючою задоволенню із наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із зобовязального права, пов'язані з ухиленням позичальника від виконання своїх обов'язків по поверненню суми позики позикодавцю, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки від 03 квітня 2014 року, [PERSON], відповідачка по справі, у присутності двох свідків [PERSON], [PERSON] позичила у [PERSON] (а.с. 5-7, 22-23), позивача по справі, грошові кошти в сумі 52152,00 грн., які повинна була повернути позивачу до 01.04.2016р. (а.с. 5, 24). 24 червня 2014 року відповідачка частково повернула позивачу борг у сумі 16800,00 грн., про що зазначила у розписці та залишок боргу склав 35352,00 грн. (а.с. 5, 24 зворот). Згідно розписки від 03 квітня 2014 року, відповідачка отримала обумовлену суму грошей та зобовязалася її повернути у відповідні строки, але в порушення зазначених умов, відповідачка взяті на себе зобов'язання не виконала. Таким чином, суд прийшов до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, повязані з борговими зобовязаннями і це підтверджується письмовими доказами, дослідженими судом. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожній особі гарантується право звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб здійснюється шляхом вирішення цивільних справ, що згідно вимог ст. 1 ЦПК України являється завданням цивільного судочинства. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Таким чином, у відповідачки виник обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Наведені обґрунтування стосовно того, що борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачкою та позивачем є розписка, яка посвідчує і передання відповідачці визначеної грошової суми, викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦК України є обовязковими для всіх судів України. На підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем була надана суду вищезазначена розписка позичальниці [PERSON], яка посвідчує передання останній позикодавцем [PERSON] зазначеної грошової суми. Суд вважає, що текст розписки, складеною [PERSON], дійсно містить інформацію про отримання останньою грошових коштів від [PERSON] та її обовязок повернути грошові кошти у чітко визначені строки. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Положеннями ч. 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Всупереч вимогам зазначеного чинного законодавства відповідачка [PERSON] належним чином свої зобовязання по поверненню позики не виконала та не здійснила повернення позики у встановлений договором позики строк, тобто до 01.04.2016р., у звязку з чим допустила наявну заборгованість, що є підставою для стягнення з неї вказаної суми коштів на користь [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме, відповідно до зазначеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка [PERSON] дійсно отримала у позивача [PERSON] в борг відповідну суму грошей, яку зобовязалася повернути в зазначений нею в розписці строки. В порушення норм закону та даних зобовязань, борг позивачу не повернула, тобто відповідачка зобов'язання за договором позики належним чином не виконала, а тому, сума боргу підлягає стягненню в судовому порядку з відповідачки на користь позивача з нарахуванням 3 % річних від суми боргу в розмірі 618,66 грн. в період з квітня 2016 року по жовтень 2016 року. Вирішивши чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, суд вважає, що викладені позивачем в позові обставини знайшли своє підтвердження та приходить до однозначного висновку про необхідність задоволення заявлених позивачем позовних вимог. Крім того, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат, сплачених ним при зверненні до суду, в розмірі 551,20 грн., так як саме з вини відповідачки позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушений прав.

Outcome: approved