Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Представник позивач адвокат Акопджанова Катерина Ігорівна звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 липня 2019 року [PERSON] позичив [PERSON] гроші в сумі 305880 гривень, що еквівалентно 12000 доларів США, (курс 25.49) без сплати процентів за користування вказаною сумою грошей. Відповідач зобов`язувався повернути кошти до 10 вересня 2019 року. Відповідно до умов договору позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 305880 гривень, що є еквівалентом 12000 доларів США за курсом Національного Банку України на день укладання цього договору (1 долар = 25,49) та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а у разі суттєвого коливання курсу долару США позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму, еквівалентну 12000 доларів США за курсом Національного Банку України на дату повернення позики моменту укладення даного договору, тобто до 10 вересня 2019 року. Таким чином, несплачена сума за договором про позику грошей на момент подачі позову становить 333273,60 гривень, що еквівалентно 12000 доларів США (1 долар США =28.10 грн.). Сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Однак до теперішнього часу відповідачем не було жодної оплати та не повернуто борг в повному обсязі. Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 12 серпня 2020 року представник позивача уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 337200,00 гривень. Ухвалою суду від 24 квітня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити відповідно до уточненої позовної заяви. Відповідач в судове засідання не з`явилась за невідомими суду причинами, відзив на позовну заяву не надала. Також неодноразово надавала до суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи через запровадження на території України карантину та з метою недопущення розповсюдження захворюваності на COVID-19. Проте суд не приймає до уваги клопотання відповідача та вважає за можливе розглянути справу за її відсутності, оскільки відповідачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження поважності неприбуття до судового засідання через запровадження карантину (відсутність можливості дістатися до суду, хвороба, тощо). При цьому, станом на дату розгляду справи по суті, на території України запроваджено послаблення карантинних заходів пов`язаних з недопущенням розповсюдження захворюваності на COVID-19, зокрема скасовано обмеження на пересування громадського транспорту та відвідування громадських місць, а тому суд розцінює заяви відповідача як спроби навмисного затягування судового процесу та зловживання наданими їй правами. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, прийшов до наступного. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно\~ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із ч. 2\~ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Так,\~судом встановлено,\~що 10\~липня 2019\~року між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~був укладений\~договір позики(а.с.5-7). Згідно п. 1 вказаного договору позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 305880 гривень, що є еквівалентом 12000 доларів США за курсом Національного Банку України на день укладання цього договору (1 долар = 25,49), та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а у разі суттєвого коливання курсу долару США позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму, еквівалентну 12000 доларів США за курсом Національного Банку України на дату повернення позики моменту укладення даного договору, тобто до 10 вересня 2019 року. Верховний Суд України, розглянувши справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Таким чином, факт передачі грошових коштів від позивача відповідачеві підтверджується належним чином оформленим та підписаним договором позики від 10 липня 2019 року. Судом також встановлено, що укладання вказаного договору відбулось з вільного волевиявлення сторін, про що зазначено в договорі позики, відповідач в судове засідання не з`явилась та не заперечила щодо викладених обставин позивачем, а тому у суду відсутні сумніви з приводу невиконання відповідачем своїх обов`язків перед позивачем за договором позики. Таким чином, судом достовірно встановлено факти укладання між сторонами договору позики, отримання відповідачем грошових коштів у сумі 305880,00 гривень, що є еквівалентом 12000 доларів США за курсом Національного Банку України на день укладання цього договору та не повернення суми позики у передбачений договором строк. За загальним правилом\~ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 3 зазначеної статті позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. В ч. 1\~ст. 526 ЦК України\~зазначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, звичайно, ставляться. Виходячи з вимог ч. 1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Проте, до 10 вересня 2019 року, як це передбачено договором позики, так і на дату звернення до суду з позовом та дату ухвалення судового рішення у справі відповідач [PERSON] свого обов`язку по поверненню грошових коштів за договором позики не виконала, тим самим допустила порушення взятого на себе зобов`язання. Як зазначено у ч. 2\~ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно умов договору позики, сторони визначили грошовий еквівалент виконання зобов`язання в іноземній валюті, а звідси, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом, чи іншим нормативно-правовим актом. Так, представник позивача 12 серпня 2020 року уточнивши позовні вимоги просила суд стягнути суму боргу за договором позики у розмірі 337200,00 гривень, оскільки нібито офіційний курс гривні щодо долару США за курсом Національного Банку України становив 28,10 гривень за 1 долар США, проте згідно відомостей вищезазначеного офіційного сайту НБУ офіційний курс гривні щодо долара США станом на 12 серпня 2020 року становив 27,5982 гривень, а тому еквівалент 12000 доларів США становить 331178,40 гривень. В той же час станом на день ухвалення рішення 01 грудня 2020 року, офіційний курс гривні щодо долара США за курсом Національного Банку України становить 28,4962 гривень за 1 долар США (https://bank.gov.ua/ua), проте враховуючи положення ч. 2 ст. 264 ЦПК України суд при ухваленні рішення не може виходити за межі позовних вимог. Таким чином оцінюючи належність, допустимість та достатність доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики не виконала, а тому з останньої на користь позивача підлягає стягненню грошова сума у розмірі 331178,40 гривень. Таким чином позов підлягає частковому задоволенню. Також, враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України щодо пропорційного розподілу судового збору, з урахуванням часткового задоволення позову [PERSON] , з відповідача на його користь підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3322,15 гривень. В той же час, відповідно до\~ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей\~розподілу судових\~витрат:\~1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану\~зі справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами\~доказів (договорів, рахунків тощо).\~Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що\~до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Натомість, представник позивача відповідних доказів до закінчення судових дебатів надано суду не було та не зроблено заяву, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Також зі сторони представника позивача не було надано жодного належного доказу, який би свідчив про укладення договору про надання правової допомоги та отримання гонорару у заявленому розмірі, а саме: квитанції до прибуткового касового ордера, платіжного доручення з відміткою банку або іншого банківського документу, касового чеку тощо. Таким чином з урахування вищевикладеного сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 гривень стягненню не підлягає.

Outcome: partial