Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, на обґрунтування заявлених позовних вимог зазначивши, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу ними було придбано житловий будинок з господарськими спорудами загальною площею 54, 9 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час шлюбні відносини між ними припинені. 17.01.2019 року рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області шлюб було розірвано. Відповідач відмовляється добровільно здійснити поділ майна. Зазначає, що позивачка з відповідачем працювали, кожен мав доходи, в тому числі і від трудової діяльності, що складали їх сімейний бюджет. У зв`язку зазначеним просить визнати спірний будинок об`єктом права спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на Ѕ частку будинку, стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та адвокат Прокопцев С.В. заявлені вимоги підтримали, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Вважали недоведеною позицію відповідача щодо факту придбання останнім спірного будинку за особисті кошти. Вказали на вимоги ст. 46 ЦК УРСР, які позбавляють відповідача можливості посилатися на показання свідків, як на докази дарування грошей. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив суд у їх задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, що були викладені ним у відзиві на позовну заяву. Доповнив, що дарування грошей відбувалося в присутності його батьків, але будь-якого договору дарування у письмовій його бабуся не складала, а спірний будинок він придбав через місяць з моменту дарування грошей. 01.03.2021 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] вказав, що дійсно з позивачем перебував у шлюбі з 06.12.1997 року по 17.01.2019 року та у цей період було набуто спірний будинок за кошти, які належали відповідачу особисто, оскільки з часу їх одруження та до дати купівлі будинку він та дружина не працювали, іноді він мав поодинокі випадкові заробітки, яких не вистачило б на придбання будинку. Вищевикладене підтверджується копією трудової книжки та відомостями з реєстру фізичних осіб - платників податків. В дійсності спірний будинок було придбано за кошти, подаровані особисто йому його бабусею [PERSON] . У відзиві на позовну заяві, що надійшов на адресу суду 09.03.2020 року, заперечував щодо стягнення з нього витрат на правничу допомогу за недоведеністю та необґрунтованістю їх розміру. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказала, що вона підтримувала дружні стосунки зі сторонами, а з відповідачем дружила ще до одруження останнього. Під час спілкування зі сторонами, з розмов їй стало відомо, що спірний будинок був придбаний відповідачем за гроші, які тому подарувала бабуся. Також вказала, що позивачка була гарною господаркою, але будинком не обіймалася. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що перебував у дружніх стосунках зі сторонами, дружили сім`ями, аз відповідачем він дружив з дитинства. Про той факт, що спірний будинок був придбаний відповідачем за гроші, які той отримав у дар від бабусі, він дізналася з розмов, коли перебував гостях у батьків відповідача. Вказав, що сторони вели спільне господарство, але позивачка не обіймалася будинком. Дослідивши надані сторонами докази, вислухавши думку осіб, що беруть участь по справі, суд вважає встановленими такі обставини та правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.12.1997 року по 17.01.2019 року. Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про одруження від 06.12.1997 року, рішенням Слов`янського міськрайонного суду від 17.01.2019 року № 243/12103/18 та не заперечуються сторонами. Згідно договору купівлі продажу будинку від 31.10.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов`янського нотаріального округу Соловар В.І., [PERSON] придбав житловий будинок з господарськими спорудами загальною площею 54, 9 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] . ( а.с. 17-21) Звітом про оцінку майна від 30.10.2020 року встановлено, що вартість будинку за адресою: [ADDRESS] складає 120100 грн. (а.с. 24,25 ) Зі змісту трудової книжки [PERSON] вбачається відсутність записів про працевлаштування [PERSON] у період з 1994 року по 2014 рік. (а.с. 42) Згідно довідки ГУ ДПС У Донецькій області від 30.12.2020 року інформація про доходи [PERSON] у період з 1998 року по 2000 рік - відсутня (а.с. 43) Частиною 3 статті 368 ЦК України і статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку, доходу. Слід зазначити, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя; може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Заперечуючи проти позовних вимог, [PERSON] наполягав на тому, що майно у вигляді спірного будинку не підлягає розподілу та є його особистою власністю, оскільки придбано за гроші, які останній отримав у дарунок від своєї бабусі, а він та позивачка тривалий час не мали можливості самостійно придбати житло через відсутність достатнього доходу. На підтвердження вказаної позиції відповідач посилається на показання свідків [PERSON] , [PERSON] . Проте, показання вказаних свідків не приймаються судом в якості належних доказів факту отримання відповідачем грошей у дар, оскільки з показань останніх вбачається, що вони не були очевидцями факту дарування та про це їм відомо лише зі слів відповідача та його батьків. З пояснень відповідача вбачається, що будь-якого письмового договору під час дарування грошей не укладалося, що також ставить під сумнів допустимість вказаних показань свідків, як доказів факту дарування грошей, в порозумінні вимог ст. 218 ЦК України. Крім того, показання свідків не підтверджують того факту, що, гіпотетично отримані у дарунок гроші, [PERSON] витратив саме на придбання спірного будинку. Свідки [PERSON] , [PERSON] підтримували дружні стосунки з відповідачем ще до одруження останнього, що також може викликати сумнів у їх неупередженості та відсутності зацікавленості у результатах вирішення спору. Довідка ГУ ДПС У Донецькій області та копія трудової книжки [PERSON] , на які посилається відповідач, як на докази відсутності у подружжя доходу, на думку суду, не є такими, оскільки вказані документи свідчать лише про відсутність у [PERSON] офіційно зареєстрованого міста роботи та доходу, але не виключають можливості існування у останнього буд-якого іншого джерела доходів. Отже, достатніх та належних доказів, які спростовували б презумпцію спільності майна та доводили існування обставин, передбачених ст. 57 СК України, відповідач суду не надав, а тому, суд вважає доведеним ті обставини, що під час шлюбу подружжям придбано спірний будинок, який є спільною сумісною власністю, оскільки він був придбаний подружжям спільно. Об`єктом спільної сумісної власності може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Відповідно до ст. 70 СК України в разі поділу спільного майна подружжя частки чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Вирішуючи спір по суті, з урахуванням вищевказаних обставин, приймаючи до уваги інтерес обох з подружжя, діючи в межах заявлених позовних вимог, суд набуває висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно із частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п.п.1,2 ч. 3, ч.8 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. Відповідно до ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно доп.48 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р. Витрати на правову допомогу, мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, склад та розмір витрат на правничу допомогу, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинен бути наданий детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги і документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати. З матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності, та адвокатом Прокопцевим С.В. було укладено Договір про надання правничої допомоги № 67 від 10.11.2020 року щодо надання правничої допомоги у цьому спорі (а.с. 27), Ордер Серія АА № 110832349 (а.с. 7); попередній розрахунок суми судових витрат (а.с. 26), а також Квитанцію від 10.11.2020, з якої вбачається, що [PERSON] сплатив адвокату Прокопцеву С.В. послуги з правничої допомоги у розмірі 5000 грн. (а.с.8). З урахуванням обставин справи (кількості судових засідань, заявлених клопотань; наданих відзивів на позовну заяву та відповідей на відзив) суд вважає, що розмір витрат на правову допомогу є спів мірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, а тому, заперечення відповідача в цій частині визнаються судом необґрунтованими та не приймаються до уваги. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у розмірі 5000 грн. Також, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, на підставі ст. 141 ЦПК України, на користь позивачки судовий збір в сумі 1751 грн. 20 коп. Інші доводи та докази, що надані відповідачем, не приймаються судом до уваги, оскільки є необґрунтованими, недоведеними, такими, що не стосуються предмету спору та не мають доказового значення по справі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved