Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Представник КП «Васильківтепломережа» звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням працівника. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що Розпорядженням виконавчого комітету Васильківської міської ради від 31.12.2014 р. за № 231-к «Про звільнення директора комунального підприємства «Васильківтепломережа» [PERSON] » було звільнено [PERSON] з посади директора КП «Васильківтепломережа» 31.12.2014 р., у зв`язку із закінченням строку дії Контракту. Розпорядженням виконавчого комітету Васильківської міської ради від 31.12.2014 р. № 232-к призначено з 02.01.2015 р. [PERSON] на посаду директора КП «Васильківтепломережа» та Розпорядженням виконавчого комітету Васильківської міської ради від 09.06.2015 р. № 122-к з 09.06.2015 р. на посаду директора КП «Васильківтепломережа» призначено [PERSON] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва по справі № 754/358/15-ц від 14.08.2015 р. визнано незаконними Розпорядження виконавчого комітету Васильківської міської ради від 31.12.2014 р. за № 231-к; виконавчого комітету Васильківської міської ради від 31.12.2014 р. № 232-к; виконавчого комітету Васильківської міської ради від 09.06.2015 р. № 122-к; поновлено [PERSON] на посаді директора КП «Васильківтепломережа» та з КП «Васильківтепломережа» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 84148,68 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів. Вказане рішення набрало чинності 14.12.2015 р. Також, рішенням Деснянського районного суду міста Києва по справі № 754/210/16-ц від 18.04.2016 р. з КП «Васильківтепломережа» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 33331,62 грн. Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.03.2016 р. закінчено виконавче провадження серії ВП № 4815696 щодо стягнення з КП «Васильківтепломережа» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 84148,68 грн. Крім суми заборгованості згідно рішення суду були також стягнуто суму виконавчого збору в розмірі 841486 грн., та 65,00 грн. витрат на проведення виконавчих дій. Постановою державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області від 22.06.2016 р. закінчено виконавче провадження серії ВП № 51149672 щодо стягнення з КП «Васильківтепломережа» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 33331,62 грн. Таким чином, позивач посилаючи на вимоги ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування», а саме: шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом, зазначає, що збитки мають реальний характер, вважає, що діями відповідача, які в судовому порядку визнані протиправними, були порушені права позивача та ним понесені збитки в сумі 125960,16 грн., які мають бути відшкодовані відповідачем. Представник позивача в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, вимоги позову підтримав, та надав письмові пояснення та докази на обґрунтування вимог позову. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, в судове засідання не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надходило. Своїм правом на подання відзиву у встановлений Законом строк, відповідач не скористався. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 р. зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь одніє її з зацікавлених сторін. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що Розпорядженням Васильківського міського голови С.Сабова від 31.12.14 року № 231-к звільнено [PERSON] з посади директора комунального підприємства «Васильківтепломережа», у зв`язку із закінченням строку дії контракту. Розпорядженням Васильківського міського голови С.Сабова від 31.12.14 року № 232-к призначено [PERSON] , з 02.01.15 року, на посаду директора комунального підприємства «Васильківтепломережа». 20.04.15 року наказом КП «Васильківтепломережа» [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора КП «Васильківтепломережа». У подальшому розпорядженням Васильківського міського голови [PERSON] № 122-к призначено та укладено контракт з директором КП «Васильківтепломережа» [PERSON] Згідно резолютивної частини рішення Деснянського районного суду міста Києва від 14.08.2015 року встановлено наступне: «Визнати строковий договір - Контракт з директором комунального підприємства «Васильківтепломережа» від 12.06.12 року, укладений між [PERSON] та Васильківською міською радою в особі Васильківського міського голови, таким, що укладений на невизначений час; Визнати незаконним розпорядження Васильківського міського голови Сабова Сергія Олександровича № 231-к від 31.12.14 року про звільнення [PERSON] з посади директора комунального підприємства «Васильківтепломережа» 31.12.14 року.; Визнати незаконним розпорядження Васильківського міського голови Сабова Сергія Олександровича № 232-к від 31.12.14 року про призначення з 02.01.15 року [PERSON] директором комунального підприємства «Васильківтепломережа».; Визнати незаконним розпорядження Васильківського міського голови Сабова Сергія Олександровича № 122-к від 09.06.15 року про призначення та укладення контракту з директором КП «Васильківтепломережа» [PERSON]; Визнати незаконним наказ комунального підприємства «Васильківтепломережа» №25-к від 20.04.15 року, яким [PERSON] приступив до виконання обов`язків директора КП «Васильківтепломережа».; Поновити [PERSON] на посаді директора комунального підприємства «Васильківтепломережа».; Стягнути з комунального підприємства «Васильківтепломережа» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 84148, 68 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів.; Стягнути з виконавчого комітету Васильківської міської ради на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000 грн. Також, рішенням Деснянського районного суду міста Києва по справі № 754/210/16-ц від 18.04.2016 року з КП «Васильківтепломережа» на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 33331,62 грн. Згідно з вимогами ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 25.03.2016 року закінчено виконавче провадження серії ВП № 4815696 щодо стягнення з КП «Васильківтепломережа» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 84148,68 грн. Крім суми заборгованості згідно рішення суду були також стягнуто суму виконавчого збору в розмірі 8414,86 грн, та 65,00 грн витрат на проведення виконавчих дій. Постановою державного виконавця Васильківського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області від 22.06.2016 р. закінчено виконавче провадження серії ВП № 51149672 щодо стягнення з КП «Васильківтепломережа» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 33331,62 грн. Таким чином, позивачем в повному обсязі виконані рішення Деснянського районного суду міста Києва у справі № 754/358/15-ц від 14.08.2015 року та справі № 754/210/16-ц від 18.04.2016 року, чим КП «Васильківтепломережа» спричинено матеріальну шкоду у розмірі 125 960,16 грн. Згідно зі статтею 19Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади органів місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 12 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільський, селищний, міський голова є головною посадовою особою територіальної громади відповідно села (добровільного об`єднання в одну територіальну громаду жителів кількох сіл), селища, міста. Відповідно до частини п`ятої статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільський, селищний, міський голова несе персональну відповідальність за здійснення наданих йому законом повноважень. Згідно статті 74 Закону України«Про місцеве самоврядування» органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами. Згідно з частиною першою статті 77 зазначеного Закону шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію пункту 8 статті 134 та нової редакції статті 237 КЗпП (з 11.04.1992 р.) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Згідно пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.12.1992 р. № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. За пунктом 20 цієї постанови право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову. Відповідно до ст. 136 КЗпП України, у випадках повної матеріальної відповідальності покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. При незаконному звільненні настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, може бути покладено при допущенні ними будь-якого порушення закону. Суб`єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу. Відповідно до встановлених судом обставин звільнення [PERSON] відбулося із порушенням вимог закону на підставі розпорядження міського голови Васильківської міської ради Сабова С.О., тому саме він, як службова особа, яка видала розпорядження про звільнення, має нести повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну установі у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові часу вимушеного прогулу. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що суду надано докази на підтвердження перерахунку коштів [PERSON] як середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а сторона відповідача не спростувала надані докази, суд вважає, що позивачем доведено факт заподіяння шкоди незаконним звільненням працівника. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь позивача належить стягнути 1921,00 грн. сплаченого судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved