Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду в інтересах позивача з позовом до відповідача про захист прав споживача та визнання договору недійсним, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 27.05.2017 року [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу № 170839 з ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА». За умовами даного договору ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» мав придбати у свою власність предмет лізингу - автомобіля Міцубісі Лансер за ціною 160000 гривень як вказано на сайті https://аvtоbаzar.uа та передати цей транспортний засіб у користування позивача, який, в свою чергу, зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. На виконання умов вказаного договору [PERSON] було сплачено на рахунок відповідача платіж у розмірі 50000,00 грн. Вказана сума, як він вважав, є частковою оплатою вартості транспортного засобу. Однак пізніше виявилось, що сплачені позивачем грошові кошти є адміністративним платежем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору. Детальніше ознайомившись з даним договором, [PERSON] вважає, що його введено в оману, щодо істотних умов договору, на його думку ним сплачено авансовий платіж 50000 грн. за предмет лізингу, а не адміністративний платіж, при цьому він вважав, що компанія яка надавала йому послуги, має всі необхідні дозволи згідно законодавства, але у відповідача не має ліцензії на надання фінансових послуг, а саме фінансового лізингу. Вважає за необхідне визнати договір фінансового лізингу № 170839 недійсним, тому що договір також складений з порушенням чинного законодавства, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки його умови є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, принципу рівності сторін договору, учасником якого є споживач, відповідачем ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» було введено його в оману щодо предмету і ціни договору. Так в договорі відсутні будь-які положення щодо відповідальності лізингодавця та продавця за невиконання умов договору в тому числі поставки самого предмету лізингу, договором не встановлено права на одержання компенсації від лізингодавця у разі розірвання або невиконання ним договору. Товар за який уже фактично позивач частково сплатив кошти 50000 грн. не був предявлений для огляду ні в день підписання документів та сплати коштів, ні згодом, договір не посвідчено нотаріально, відповідач не має ліцензії на здійснення фінансових послуг. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 170839 від 27.05.2017 року укладений між [PERSON] та ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА», застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» на його користь коштів у розмірі 50000 грн. В судовому засідання позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на вищевказані обставини. Додатково пояснив, що про продаж автомобіля відповідачем дізнався із сайту Інтернету. Представництво компанії на той час знаходилося у м. Павлоград. Коли приїхав у представництво, працівник компанії підтвердила йому умови продажу автомобіля, сказала, що автомобіль знаходиться на складі у Західній Україні, а щоб його доставили до них, йому треба сплатити авансовий платіж у розмірі 50000 грн. та запропонувала підписати договір де вартість автомобілю була вказана у розмірі 160000 грн., як і було зазначено на сайті. Підписав договір та пішов платити кошти, а коли повернувся, ця ж жінка сказала, що у договорі нею допущена незначна помилка, тому треба договір підписати знову. Не придав цьому значення, віддав їй копію договору, а вона взамін віддала йому новий договір, який ним було також підписано. Машину обіцяли поставити на протязі декількох днів, коли минув цей час став телефонувати у представництво, сказали, що машина має технічні проблеми, а іншої немає. Запропонували почекати 2 тижні, але коли цей час сплив, машину йому так і не надали. У поверненні сплачених ним сум також відмовили, посилаючись на те, що це не передбачено умовами договору. Став уважно читати договір та виявив, що вартість автомобілю зазначена 500000 грн., а не 160000 грн., як йому обіцяли і як було записано у першому договорі, а сплачена ним сума є адміністративним платежем. Вважає, що при укладені договору представник компанії його ввела в оману. Просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання свого представника не направив повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином,\~про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за відсутності відповідача та відзив на позов не подав. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З врахуванням вищевказаних обставин, судом прийнято рішення про розгляд справи у заочному порядку. Вислухавши позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню по наступним підставам. Так, факт перебування сторін у договірних відносинах підтверджується договором фінансового лізингу № 170839 від 27.05.2017 року, предметом якого є транспортний засіб Mitsubishi Lancer (а.с. 1223). Відповідно до додатку 1 вказаного Договору, вартість предмета лізингу становить 18903,59 $ (вартість ПЛ на дати підписання 500000,00 грн.), авансових платежів 50,00%, сума виплат авансового платежу 9451,80 $, щомісячний авансовий платіж 787,65 $, адміністративний платіж (10%) 1890,36 $, комісія за передачу (3%) 567,11 $ (а. с. 24). Згідно з додатком 2 до цього Договору, вартість предмета лізингу становить 18903,59 $ (а. с. 25). На виконання умов договору позивач 29.05.2017 року сплатив на рахунок ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» 50000 грн. коштів згідно з умовами договору (с. 28). 06.06.2017 року позивач звернувся до ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» із заявою про розірвання договору лізингу № 170839 від 27.05.2017 року. Листом від 13.06.2017 року ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» повідомило позивача про те, що договір вважається розірваним із 06.06.2017 року, адміністративний платіж в розмірі 50000.00 грн., поверненню не підлягає (а.с. 29). Відповідно до ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 806 ЦК України визначено, що договір лізингу, це домовленість сторін де одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Ремонт і технічне обслуговування предмета договору лізингу здійснюється продавцем (постачальником) на підставі договору між лізингоодержувачем та продавцем (постачальником). Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Виходячи з аналізу вказаної норми, умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 24) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Згідно з ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація для здійснення свідомого вибору. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п. 11-1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ст. 1, 4, 5, 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» лізингова компанія належить до фінансової установи, яка в даному випадку здійснює діяльність спрямовану на залучення фінансових активів та їх адміністрування для придбання товарів у групах, тобто надає фінансові послуги, а тому потребує наявності відповідної ліцензії. На договір фінансового лізингу розповсюджуються норми цивільного кодексу, які регулюються відносини з приводу найму (оренди), та у відповідності до ст. 799 ЦК України такий договір укладається у письмовій формі, а у випадку участі в ньому фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з ч.1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу ( ліцензії) може бути визнаний судом недійсним. Разом з тим, виходячи з аналізу п.п. 1.4, 9.7, 10.4, 10.5, 10.13, 10.14, 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, 12.8 договору фінансового лізингу № 170839, суд дійшов висновку, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, по своїй суті спрямований на захист інтересів лише лізингодавця і на звуження його відповідальності, оскільки умовами вказаного договору не передбачено відповідальність лізингодавця та продавця за невиконання умов договору, зокрема поставки самого предмету лізингу, його якості, комплектності, справності, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, монтажу тощо, хоча вибір продавця здійснював саме відповідач; не передбачено права лізингоотримувача на отримання компенсації від лізингодавця у разі розірвання або невиконання умов договору; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця; договором не встановлено графік виплат лізингових платежів, тобто невизначено загальний обсяг фінансування та його умови; не передбачено можливість для лізингоотримувача на повернення адміністративного платежу у разі невиконання договору лізингодавцем, а розмір вказаного платежу 50000,00 грн., поза розумним сумнівом, не є співмірним з наданням послуг щодо перевірки, розгляду та підготовки документів для укладення договору. До того ж, відповідно до ст. 18 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Сплата лізингових платежів в звязку з укладенням договору лізингу, вказаною нормою не передбачена, однак умовами укладеного між сторонами договору (п.п.1.7, 4.1), виконання лізингодавцем умов договору ставиться в залежність від сплати саме авансового платежу, що ставить лізингоотримувача явно у невигідне становище. Викладені обставини свідчать про суттєву диспропорцію між правами та обов'язками сторін, оскільки укладений між сторонами договір фактично позбавляє лізингоодержувача можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору, що свідчить про недійсність укладеного правочину. Це узгоджується з правовим висновком ВСУ України, викладеним у Постановах № 6-3020цс15 від 11.05. 2016 року. Крім того, при судовому розгляді справи, судом не встановлено наявність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), що суперечить вимогам законодавства. Правова позиція ВСУ, зокрема, щодо обовязковості отримання ліцензії лізингодавцем висловлена в Постанові ВСУ від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15. Таким чином, оскільки, укладений між сторонами договір фінансового лізингу містить явно несправедливі умови, а також приймаючи до уваги відсутність у ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів та їх адміністрування, відсутності нотаріального посвідчення договору, суд прийшов до висновку, що договір фінансового лізингу № 170839 від 27.05.2017 року укладений між [PERSON] та ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» слід визнати недійсним та стягнути з відповідача кошти у розмірі 50000,00 грн., сплачені позивачем в рахунок виконання умов вказаного договору. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1280 грн. 00 коп. (а.с. 1) також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі ст.ст. 93, 203, 215, 216, 220, 227, 230, 236, 570, 634, 806, 808 ЦК України, ст.ст. 1, 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та держане регулювання ринків фінансових послуг» та

Outcome: approved