Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

Представник позивача - адвокат Карнаухов А.О. звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини - [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області, Сектор реєстрації місця проживання Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 08.06.2012 року, зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 2-1237 в Дзержинській державній нотаріальній конторі, позивач [PERSON] є повним власником двокімнатної квартири [ADDRESS] Зареєстрованими на даній житловій площі залишилися його донька - [PERSON],[INFO], зять - [PERSON], [INFO], та їх спільний син [PERSON], року народження, які там фактично не проживають з липня 2013 року, оскільки виїхали на постійне проживання в місто Воронеж Російської Федерації. Намірів повернутися, згідно стверджень позивача [PERSON], який спілкується з дочкою та її родиною засобами телефонного зв'язку та інтернету, в них не має. Факт їх відсутності підтверджується актом домового комітету. На теперішній час склалася така ситуація, що позивачу досить складно підтримувати в належному стані квартиру, при тому що йому постійно потрібно сплачувати комунальні послуги за доньку та її родину, які там вже на протязі більше п'яти років фактично не мешкають, ведуть господарство окремо і проживають в іншій країні. Таким чином, враховуючи, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на вищевказаної жилої площі не проживають більш ніж 1 рік, не сплачують кошти за користуванням житловим приміщенням та комунальні послуги, не несуть інших витрат по утриманню жилої площі, не приймають участі у спільному господарстві та не є власниками жилої площі, то вони вважаються такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням необхідно для зняття їх з реєстрації відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 р. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надавши письмову заяву, в якій просили розглянути справу без їх участі, заявлені вимоги підтримують повністю, наполягають на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої дитини [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, заявлені вимоги визнає, проти їх задоволення не заперечує. Представник третьої особи - Сектор реєстрації місця проживання Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечує. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Військово - цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечує. Згідно ч. 1, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідив матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно копії паспорта громадянина України, відповідач по справі [PERSON] народилася [INFO] року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS](а.с. 6-9). Згідно свідоцтва про народження, позивач [PERSON] є батьком відповідача [PERSON], [INFO] (а.с.13). Відповідно до свідоцтва про шлюб, відповідачі [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], з 07.05.2010 року перебувають в шлюбі (а.с.18). Відповідно до свідоцтва про народження, батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO](а.с.16). На підставі договору дарування від 08.06.2012 року, зареєстрованого у реєстрі нотаріальних дій за № 2-1237 в Дзержинській державній нотаріальній конторі, позивач [PERSON] є повним власником двокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.19-22). Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач по справі [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Відповідно до довідки про склад сім`ї від 07.12.2018 року, наданої КП «Торецькомсервіс» вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та їх неповнолітній син - [PERSON], [INFO] (а.с.23). З огляду на це, суд зазначає наступне. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до акту домового комітету, відповідачі в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживають з липня 2013 року (а.с.22). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач по справі, будучи власником квартири, правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, оскільки вони не є членом його сім'ї та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з позивачем по справі і ведуть з ним спільне господарство. Що стосується неповнолітньої дитини, [PERSON], [INFO], то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Беручи до уваги той факт, що [PERSON], [INFO],не досяг 14 років, за місцем реєстрації в квартирі не проживає більше року, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні спірною квартирою, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання його таким, що втратив право на користування вищезазначеним житлом. Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за [PERSON], [INFO] право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою за адресою: [ADDRESS], визнаючи його мати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матір'ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 3 статті 29 ЦК. Правила частини 2 статті 17 ЦК УРСР передбачали, що місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п'ятнадцяти років, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів. Відповідно до частини 3 статті 29 ЦК, який регулює спірні відносини з 1 січня 2004 року, також місцем проживання фізичної особи, від десяти до чотирнадцяти років, визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved