Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою 59 в буд. 12/2 по просп.. Шевченка в м. Одесі, та зняття їх х реєстраційного обліку. В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідно до Кредитного договору №014/0054/74/73745 від 25.04.2007 року (далі - Кредитний договір) Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» (далі - [PERSON]) було надано громадянці [PERSON], ІПН- [NUMBER], (далі - Позичальник, Відповідач -1) кредит у сумі 292 395,00 доларів США строком по 25.04.2027 року із сплатою 12,85 % річних, а позичальник зобовязався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобовязання в порядку та строки, визначені договором. В забезпечення належного виконання умов Кредитного договору, 27.04.2027 р. між Банком та [PERSON] (Іпотекодавець), укладено Договір іпотеки, згідно якого виконання зобовязань за Кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме: трикімнатною квартирою, загальною площею 144,4 кв.м, житловою площею 75,9 кв.м, що знаходиться за адресою: Україна, місто Одеса, проспект Шевченка, буд. 12, корпус 2/2 кв. 59, яка належить Іпотекодавцю ([PERSON]О.) на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 25.04.2007 р. за р. №1580. У зв'язку із невиконанням умов Кредитного договору, [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеса про солідарне стягнення із [PERSON] та [PERSON] заборгованості за Кредитним договором. 20 листопада 2012 р. Приморським районним судом м. Одеси ухвалено рішення про задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі. 24.12.2012 р. Приморським районним судом м. Одеса видано виконавчі листи, які банком неодноразово предявлялись до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ Одеської області. В процесі виконання рішення суду стало відомо, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані малолітні [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] 29.06.2013 р.н, які приходяться дітьми [PERSON] (Іпотекодавець). Таким чином, на думку Банку. Відповідачі місце проживання, яких зареєстроване у житловому приміщенні, що є предметом іпотеки за адресою: [ADDRESS], підлягають зняттю з реєстрації, оскільки наявність зареєстрованих осіб у спірному нерухомому майні негативно відображається на вартості майна та перешкоджає в його реалізації, чим порушуються права позивача, як Іпотекодержателя. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві та просив задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник просили у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву. [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради просив у задоволенні позову відмовити. Треті особи ОСББ «Каскад», Відділ примусового виконання рішень Управління ДВС Головного ТУЮ в Одеській області в судове засідання своїх представників не направили. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно з'ясувавши обставини справи та дослідивши відповідні докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що відповідно до Кредитного договору №014/0054/74/73745 від 25.04.2007 року (далі - Кредитний договір) Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» (далі - [PERSON]) було надано громадянці [PERSON], ІПН- [NUMBER], (далі - Позичальник, Відповідач -1) кредит у сумі 292 395,00 доларів США строком по 25.04.2027 року із сплатою 12,85 % річних, а позичальник зобовязався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобовязання в порядку та строки, визначені договором. В забезпечення належного виконання умов Кредитного договору, 27.04.2027 р. між Банком та [PERSON] (Іпотекодавець), укладено Договір іпотеки, згідно якого виконання зобовязань за Кредитним договором забезпечено нерухомим майном, а саме: трикімнатною квартирою, загальною площею 144,4 кв.м, житловою площею 75,9 кв.м, що знаходиться за адресою: Україна, місто Одеса, проспект Шевченка, буд. 12, корпус 2/2 кв. 59, яка належить Іпотекодавцю ([PERSON]О.) на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 25.04.2007 р. за р. №1580. У зв'язку із невиконанням умов Кредитного договору, [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеса про солідарне стягнення із [PERSON] та [PERSON] заборгованості за Кредитним договором. 20 листопада 2012 р. Приморським районним судом м. Одеси ухвалено рішення про задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі. 24.12.2012 р. Приморським районним судом м. Одеса видано виконавчі листи, які банком неодноразово предявлялись до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ Одеської області. В процесі виконання рішення суду стало відомо, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані малолітні [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON] 29.06.2013 р.н, які приходяться дітьми [PERSON] (Іпотекодавець). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Тобто, особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який полягає, в тому числі, в тому, що суд не має права виходити за межі вимоги сторін (ч. 1 ст. 11 ЦПК України) . Цивільне судочинство не допускає вихід за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав людини. Суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Представник позивача ПАТ «[PERSON] Аваль» звернувся до суду за захистом порушеного права майнового права позивача із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів та малолітніх осіб зареєстрованих у вищезазначеній квартирі такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку. Разом з тим, суд приходить до висновку, що стороною позивача невірно визначено правовідносини, що склалися між сторонами, а тому невірно обрано спосіб захисту порушеного права, з огляду на наступне. Так, згідно ч.1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення. Є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Враховуючи, що позивач не є власником спірної квартири, на зазначену квартиру не звернено стягнення за рішенням суду, враховуючи, що відповідачі на даний час проживають у спірній квартирі, то позовні вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на вказане, оскільки обставини, на які посилається позивач у позовній заяві, як на підставу своїх вимог, не знайшли підтвердження в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed