Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON] на підставі довіреності звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. В обґрунтування\~позовних вимог\~представник позивача\~зазначила,\~що [PERSON] належить на праві приватної власності будинок № 13 по вул. Травнева в м. Залізне м. Торецька Донецької області, що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Бюро технічної інвентаризації від 23.11.2005 року. За вказаною адресою також зареєстрована племінниця позивача [PERSON], яка у 2014 році виїхала до Російської Федерації, при цьому не знявшись з реєстрації з зазначеного будинку. З того часу відповідач не мешкає за адресою своєї реєстрації, особистих речей її в будинку не має, за житло не піклується, комунальні платежі не сплачує, поточні ремонти не проводить. З наведених підстав представник позивача ставить питання про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач та її представник до судового засідання не зявилися, представник позивача надала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не прибула, на електронну адресу суду надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно з положеннями статей 55, 124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд зазначає, що між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом\~України та іншими нормативно - правовими актами. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК\~України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1\~ст.\~81\~ЦПК\~України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 9038142 від 23.11.2005, виданого Бюро технічної інвентаризації м. Дзержинська, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11.07.1984 року, посвідченого Дзержинським державним нотаріусом на праві приватної власності належить будинок № 13 по вулиці Травнева в місті Залізне міста Торецька Донецької області. Відповідно до довідки, виданої Виконавчим органом Залізної міської ради від 25.04.2018 в зазначеному будинку, зокрема зареєстрована [PERSON] Крім того, судом встановлено, що з 2014 року відповідач не мешкає у вказаному житловому приміщенні і не проявляє будь-якого бажання у ньому мешкати, власних речей не зберігає, обовязки з утримання житла не виконує, що підтверджується актом вуличного комітету від 25.04.2018, складеного головою вуличного комітету у присутності двох свідків (сусідів). З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Частиною першою\~статті 383 ЦК України\~та\~статтею 150 ЖК УРСР\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою\~статті 156 ЖК УРСР\~передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також\~стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої\~статті 156\~ЖК УРСР\~до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права, правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, наділені члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до вимог ч.1 ст.\~71, ст.\~72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Особа визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Згідно з\~ст.405\~ЦК України\~члени сім'ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону .\~Житлове\~приміщення,\~яке\~вони\~мають право\~займати,\~визначається\~його\~власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пунктом 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову\~практику в\~справах про\~захист права\~власності та\~інших речових\~прав» №5\~від 07.02.2014\~розяснено,\~що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Отже, проаналізував всі обставини справи, суд доходить висновку, що позивач по справі [PERSON] правомірно звернулася до суду з позовом про усунення порушень свого права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому такими, що підлягають задоволенню. В той же час, позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду.

Outcome: approved