Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачами договірних зобов'язань по сплаті коштів за наданий кредит, а тому, уточнивши (зменшивши) позовні вимоги, просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по пені за кредитним договором в розмірі 16 923 грн. 57 коп., яка утворилася за період з 26 серпня 2014 року по 02 червня 2015 року. Представник позивача в суді позов підтримав. Після оголошення перерви в судове засідання для подачі додаткових доказів до суду не прибув, надіслав про розгляд справи за його відсутності, просив про задоволення позову. Відповідачі, будучи повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не прибули, подали письмові заперечення проти позову, в яких просили відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що розмір пені неправомірно обраховано в іноземній валюті. Крім того вважали, що вимоги позивача повністю задоволені шляхом реалізації транспортного засобу відповідача [PERSON], експертна оцінка якого перевищує суму заборгованості за кредитом, коли пеня утворилася у зв'язку з затягуванням під час його продажу, тобто з вини самого позивача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що 03 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір №062623К-07 (далі кредитний договір), за яким останній зобов'язався повернути отримані грошові кошти в сумі 9 598 доларів США у строк до 02 серпня 2012 року, разом зі сплатою процентів за користуванням кредитом в розмірі 12,5 % річних (п. 1.1 кредитного договору). Згідно п. 9.1 кредитного договору при порушенні строків погашення кредиту або сплати процентів за користування коштами позичальник додатково сплачує пеню за кожен день прострочення платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплачених вчасно сум за кожен день прострочення платежу за весь час прострочення. 03 серпня 2007 року з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, між позивачем та відповідачкою [PERSON] (далі поручитель) укладено договір поруки. Відповідно до п.1 договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати по зобов'язаннях [PERSON] що випливають з кредитного договору. Згідно п. 4 договору поруки поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами своїх договірних зобов'язань по сплаті коштів за наданий кредит рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 березня 2010 року, яке набрало законної сили 14 квітня 2010 року, з відповідачів на користь позивача солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 45 775 грн. 53 коп. та 799 грн. 45 коп. судового збору. На підставі вказаного рішення Вишгородським районним судом Київської області 21 грудня 2011 року позивачу видано виконавчий лист. Як вбачається з постанови державного виконавця ВДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 16 лютого 2015 року в процесі здійснення виконавчих дій реалізовано транспортний засіб боржника [PERSON] автомобіль «DAEWOO LANOS», що перебував у заставі стягувача за 38 097 грн. 20 коп. Залишок боргу складає 8 478 грн. Іншого майна за боржником не зареєстровано. Оскільки згідно відповіді ПФУ встановлено, що [PERSON] працює у Дніпровсько-Тетерівському державному лісомисливському господарстві в Київській області, Вишгородському районі, с. Сухолуччя, вул. Леніна, 2, що по територіальності відноситься до Вишгородського РУЮ, виконавче провадження закінчено згідно п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно постанови державного виконавця ВДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 02 червня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа закінчено у зв'язку з фактичним виконанням [PERSON] рішення суду в повному обсязі. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язання довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а в разі порушення боржником цих вимог той, згідно зі статтями 625, 1048 і 1050 ЦК України, повинен сплатити кредиторові суму боргу та проценти встановлені за умовами кредитного договору. Вимогами ст. 549 ЦК України, передбачено обов'язок боржника в разі порушення зобов'язання передати кредиторові грошову суму пені у вигляді процентної ставки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Зазначений висновок ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 23.09.2015 року у справі № 6-1206цс15. В цьому зв'язку повивачем згідно умов кредитного договору та Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» нарахована пеня за період з 26 серпня 2014 року (тобто в межах 12 місяців, що передують дню звернення до суду) по 02 червня 2015 року (тобто день повного виконання зобов'язань й погашення заборгованості за кредитним договором згідно постанови ВДВС Оболонського районного управління юстиції у м. Києві від 02 червня 2015 року). Водночас поданий суду розрахунок пені на наявних у справі доказах та встановлених обставинах справи не ґрунтується, вимогам законодавства не відповідає. Так, несплачену заборгованість, яка існувала станом на 26 серпня 2014 року визначено в сумі 4 796,13 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ еквівалентно 65 467 грн. 17 коп. Починаючи з 14 жовтня 2014 року, заборгованість зменшено до 4 715,41 доларів США, що еквівалентно 61 064 грн. 55 коп., а з 20 січня 2015 року до 2 299,95 доларів США, що еквівалентно 36 270 грн. 21 коп. Саме цей розмір заборгованості покладено в основу нарахування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за цей період. Проте належних, допустимих і достатніх доказів існування саме такого розміру заборгованості відповідачів перед банком у вказані в розрахунку періоди суду не представлено. Навпаки, наявні в справі матеріали та згадані вище докази свідчать про існування заборгованості в інших розмірах. При цьому до повного погашення заборгованості 02 червня 2015 року, часові періоди зменшення її розміру є недостатньо визначеними, і на основі доказів недоведеними. Отже на підставі наявних у справі доказів не можна здійснити правильний розрахунок пені, коли розрахунок пені наданий позивачем в основу рішення про задоволення позову покладений бути не може, який матеріалами справи не підтверджений. Відтак розмір виниклої заборгованості позивачем в суді не доведено. У той же час, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»). Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні (правовий висновок ВСУ в справі №3-29гс15 в постанові від 01 квітня 2015 року). Проте, як вбачається з позовної заяви та додатку до розрахунку заборгованості по пені в період з 26 серпня 2014 року по 02 червня 2015 року, розмір пені обчислено в іноземній валюті, виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ, а вже потім переведено в гривню, що вказаним вимогам Закону не відповідає. Таким чином підстав задоволення позову не встановлено в зв'язку з його недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed