Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON], повноваження якої підтверджуються довіреністю № 40-2018 від 20.03.2018 року, звернулася до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з даним цивільним позовом у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу в розмірі 134\~609\~грн. 49 коп. та судовий збір в розмірі 1\~762 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.04.2015 року між позивачем та [PERSON] укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 06/03-01-000039, відносно транспортного засобу MITSUBISHI OUNLANDER, д.н.з. [NUMBER]. У подальшому 09.03.2016 року о 15 год. 00 хв. по вул.\~Леніна в с. Війтівка Бершадського району відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю вищевказаного транспортного засобу та трактора ХТЗ, д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача, який мав явні ознаки алкогольного спяніння. Постановами Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 07.09.2016 року у справі № 699/276/16-п [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП. Потерпіла сторона 23.03.2016 року звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування. Позивач визнав вказану подію страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі 134\~609 грн. 49 коп., що підтверджується страховим актом № 160000060182 від 24.03.2016 року та платіжним дорученням № ЗР017254 від 29.03.2016 року. Тому відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач вважає, що до нього перейшло право вимоги до відповідача про відшкодування шкоди в порядку регресу. Ухвалою судді Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 25.01.2019 року відкрито провадження у справі, її учасників повідомлено, що розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, та розяснено їм права, передбачені ст.ст.\~178-180, 191, 193, ч. 5 ст. 279 ЦПК України. У відповідності до ч. 11 ст. 128 ЦПК України [PERSON] 31.01.2019 та 25.02.2019\~року повідомлено про розгляд Корсунь-Шевченківським районним судом Черкаської області вказаної справи шляхом розміщення відповідного оголошення на веб-сайті судової влади України, зокрема на сторінці Корсунь-Шевченківського районного суду, а також розяснено право на подачу відзиву, передбачене ч. 3 ст. 178 ЦПК України. Представник позивача [PERSON], повноваження якої підтверджуються довіреністю № 22-2019 від 27.12.2018 року, будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час розгляду справи, у судове засідання не зявилася. Водночас надала до канцелярії суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримання позовних вимог, відсутністю заперечень щодо заочного розгляду справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час розгляду справи, у розумінні п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, у судові засідання 22.02.2019\~року та 13.03.2019 року не зявився, причини неявки не повідомив, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк не надіслав, клопотань від його імені про відкладення розгляду справи до суду не надходило. На підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З огляду на вказане, судом 13.03.2019 року постановлено ухвалу про проведення розгляду даної справи у заочному порядку. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України наявні підстави для вирішення судом справи за наявними матеріалами. З урахуванням положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України та наявності підстав, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень\~ст.ст.\~12,\~13\~ЦПК України\~суд розглядає\~справи на\~принципах змагальності\~і диспозитивності.\~Суди розглядають\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках.\~Учасники справи\~мають рівні\~права щодо\~здійснення всіх\~процесуальних прав\~та обовязків,\~передбачених законом. Кожна\~сторона повинна\~довести обставини,\~які мають\~значення для\~справи і\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обовязком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Всебічно дослідивши наявні матеріали справи, встановивши характер спірних правовідносин, обєктивно оцінивши допустимість, належність та достовірність доказів, наданих позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, судом встановлено фактичні обставини справи. Між позивачем та [PERSON] 29.04.2015 року укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 06/03-01-000039, відносно транспортного засобу MITSUBISHI OUNLANDER, д.н.з. [NUMBER]. Період страхування вказано з 30.04.2015 року по 25.04.2016 року. У подальшому, 09.03.2016 року о 14 год. 35 хв. по вул. Леніна в с. Війтівка Бершадського району Вінницької області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу MITSUBISHI OUNLANDER, д.н.з.\~[NUMBER] під керуванням [PERSON] та трактора ХТЗ, н.з. 270-45 СА під керуванням [PERSON], що підтверджується довідкою № 87138732 про дорожньо-транспортну пригоду відділення ДАІ Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області. Крім того, зазначено, що за результатом перевірки на стан спяніння [PERSON] твереза (0,2 проміле), [PERSON] відмовився від перевірки на стан спяніння. Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення останнім п.п. 2.9 (а), 10.1 Правил дорожнього руху. Згідно довідки № 87138732 про дорожньо-транспортну пригоду, складеної відділенням ДАІ Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області, трактор ХТЗ н.з.\~27045 СА, яким керував [PERSON], належить ПП [PERSON]. Відповідно до змісту постанов Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 07.09.2016 року у справі № 699/267/16-п (провадження №№\~3/699/178/16, 3/699/177/16) [PERSON], [INFO], який працює трактористом ПП «Азот Агро», визнано винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної події та у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124, ч. 1 ст. 130 КУпАП, водночас провадження справах закрито за закінченням строків накладення адміністративного стягнення. Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу MITSUBISHI OUNLANDER, д.н.з. [NUMBER], ремонтної калькуляції вартість ремонту становить 134\~649 грн. 71 коп. Власником вищевказаного застрахованого автомобіля є [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ 997843. Сума страхового відшкодування становить 134\~609 грн. 49 коп., що підтверджується розрахунком від 24.03.2016 року. Відповідно до акту від 24.03.2016 року № 160000060182 [PERSON] набула право на виплату в розмірі 134\~609 грн. 49 коп., які відповідно до платіжного доручення від 29.03.2016 року № ЗР017254 за її погодженням перераховано на станцію техобслуговування ТОВ «Ніколь Моторс». Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України, законами України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», «Про страхування». Положеннями ч. 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно з пп. а) п. 38.1.1 ч. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого спяніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. За змістом положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до висновків [PERSON] Верховного Суду, які викладені у постанові від 04.07.2018 року у справі №\~755/18006/15-ц, положення ст. 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобовязанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобовязаним субєктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобовязання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Відповідно до ст.ст. 3, 5 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Положеннями п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що забезпечений транспортний засіб це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, обєктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди (водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду) та яке забезпечує, зокрема, їх захист. З урахуванням встановленого характеру спірних взаємовідносин, суд вважає, що позивач у цій справі як страховик особи, якій відшкодовано завдану шкоду, не набув право регресу до відповідача, який є завдавачем такої шкоди, оскільки транспортний засіб, яким керував відповідач, не є забезпеченим позивачем у розумінні п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а таке право позивач міг би набути у разі перебування з відповідачем у відносинах страхування, та з одночасним існуванням умов, визначених п.\~38.1.1 ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Таким чином, суд вважає, що вимога позивача до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обовязку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобовязанні (потерпіла особа) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обовязку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобовязанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобовязання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобовязанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у звязку з виплатою першим на користь [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 134\~609,49\~грн., засновані не на регресі, а на суброгації переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобовязанні. Невірно визначивши у прохальній частині позову спосіб захисту свого права шляхом вимоги стягнути з відповідача завдані збитки в порядку регресу, позивач все ж у змісту позову посилався на положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», однак вказане все ж не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не у повній мірі враховано положення ЦК України, якими регламентовано відшкодування заподіяної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Водночас, згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Аналіз норм ст.ст. 1172, 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є субєктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким субєктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі № 6-108цс13, та постанові [PERSON] Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 426/16825/16-ц. Положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас позивачем не доведено факту належності відповідачу трактора ХТЗ н.з.\~27045 СА, який є джерелом підвищеної небезпеки, у розумінні ч. 1 ст. 1187 ЦК України, яким він керував під час вчинення 09.03.2016 року дорожньо-транспортної пригоди, натомість з матеріалів справи, а саме постанов Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 07.09.2016 року у справі № 699/267/16-п (провадження №№\~3/699/178/16, 3/699/177/16) вбачається, що вказаний транспортний засіб може належати ПП «Азот Агро», оскільки [PERSON] на час вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди працював на вказаному підприємстві трактористом. Даний висновок зумовлений положеннями ч. 5 ст. 82 ЦПК України про те, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Таким чином, у спірних відносинах, що розглядаються судом обовязок з відшкодування шкоди має нести володілець транспортного засобу, або ж юридична особа, працівником якої є [PERSON], яким заподіяно шкоду. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем не доведено того, що [PERSON] є належним відповідачем у справі, а тому у задоволені позовних вимог приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна [PERSON]» слід відмовити. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд відмовляє у задоволені позовних вимог, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача, понесених ним витрат по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed