Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Представник Закритого акціонерного товариства «Єврофінанс» (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути на свою користь з відповідача кошти за користування безпідставно набутим транспортним засобом AUDI А4 1.8Т, чорного кольору, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] в розмірі 438 961, 08 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у володінні ЗАТ «Єврофінанс» перебував транспортний засіб AUDI А4 1.8Т, чорного кольору, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] . 11.12.2007 між позивачем та Представництвом фірми «Гіваудан СВІСС СА» було укладено Договір лізингу № LA 07000486, предметом якого був вказаний автомобіль. Згідно Договору застави № 122-1/3-V/18/2006 спірний автомобіль був переданий у заставу ПАТ «КБ «Надра». В подальшому спірний автомобіль було повернуто позивач на підставі Акту від 10.11.2011. Однак 29.01.2011 третя особа [PERSON] за невідомих позивачу обставин придбав спірний транспортний засіб у ТОВ «Н-Лізинг», який, в свою чергу, керувався Договором про відступлення права вимоги б/н від 10.01.2011, укладеного між позивачем та вказаним Товариством. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.10.2016 у справі № 19/5009/2383/11 про банкрутство ЗАТ «Єврофінанс» було задоволено заяву ліквідатора, визнано недійсним з моменту укладення Договір про відступлення прав вимоги. За таких обставин, станом на 29.01.2011 в момент придбання [PERSON] спірного автомобіля, транспортний засіб перебував у незаконному володінні останнього, що виключає правомірність укладеного 28.01.2015 договору між [PERSON] та [PERSON] . Оскільки на момент укладення вказаного договору від 28.01.2015 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна існувало обтяження щодо спірного транспортного засобу у вигляді заборони відчуження, відчуження спірного автомобіля без згоди заставодержателя в силу ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним правочином через невідповідність вимогам ч. 2 ст. 586 ЦК України та ст. 17 Закону України «Про заставу». При цьому, відповідач є недобросовісним набувачем, остання мала змогу перевірити наявність обтяжень на рухоме майно, однак не зробила цього. За таких обставин, позивач вважає, що відповідач безпідставно зберегла у себе належне позивачу майно та користувалась ним з 28.01.2015 по день звернення позивача до суду, чим порушила право власності останнього, що дає підстави позивачу для вимоги про стягнення коштів за користування безпідставно набутим майном. При цьому, позивач вказує, що оскільки відповідач користується з 28.01.2015 транспортним засобом, який є власністю ЗАТ «Єврофінанс», то до даних правовідносин можуть бути застосовані положення договору оренди., а тому на підставі ст. 762 ЦК України, позивач зробив розрахунок за середньою ціною оренди автомобіля економ-класу, що складає 14 євро (431, 20 грн.) на добу. За таких обставин за період з 28.01.2015 по 10.11.2017 сума коштів, яка підлягає до стягнення з відповідача складає 438 961, 06 грн. (1018 днів * 14 євро). Представник відповідача в своєму відзиві заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. Зазначає, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля був укладений з дотриманням норм чинного законодавства, а тому відповідач є добросовісним набувачем і не повинен сплачувати кошти за користування власним майном. Крім того, вказує, що жоден з договорів, на підставі яких було відчужено спірний автомобіль, не було визнано недійсним, а тому будь-які твердження позивача про те, що порядок відчуження спірного автомобіля було порушено не відповідають фактичним обставинам справи. Також зазначає, що позивач 25.03.2011 незаконно передав у заставу ПАТ «КБ «Надра» спірний автомобіль, адже на момент передачі транспортний засіб не перебував у власності позивача. Також просить застосувати строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами, оскілки 22.01.2011 позивачем на підставі довідки-рахунку серії КІМ № 517288 від 10.01.2011, автомобіль продано ТОВ «Н-ЛІЗІНИНГ», а тому позивач мав право звернутись з вказаним позовом в строк до 23.01.2014, однак не зробив цього. За таких обставин позивачем пропущено строк для звернення до суду з такими вимогами. 21.11.2017 ухвалою суду відкрито провадження по справі. 21.11.2017 ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача про відстрочення сплати судового збору. 05.01.2018 від відповідача надійшли відзив на позовну заяву, заява про зупинення провадження у справі, заява про застосування строків позовної давності, клопотання про визнання доказу неналежним. 10.01.2018 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. у зв`язку із набуттям чинності змін, відповідно до яких ЦПК України викладено в новій редакції, прийнято рішення про продовження розгляду справи в порядку загального позовного провадження та призначення підготовчого засідання. Сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 06.03.2018 від представника позивача надійшло клопотання про зупинення у справі. 16.07.2018 від представника позивача надійшла заява про відсутність заперечень щодо продовження строків проведення підготовчого засідання. 16.07.2018 від представника відповідача надійшла заява про відсутність заперечень щодо продовження строків проведення підготовчого засідання. 18.09.2018 від представника відповідача надійшла заява про відкликання клопотання про зупинення провадження у справі та заперечення проти клопотання позивача про зупинення провадження у справі. 16.01.2019 від відповідача надійшли письмові пояснення. 05.06.2019 ухвалою суду закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи, які підтверджені наданими сторонами доказами по справі. Як вбачається з матеріалів справи, 11.12.2007 між ЗАТ «Єврофінанс» та Представництвом фірми «Гіваудан Свісс Са» було укладено договір оперативного лізингу № LA07000486, предметом якого був транспортний засіб AUDI A4 1.8Т, чорного кольору, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Відповідно до умов вказаного Договору лізингу, ЗАТ «Єврофінанс» передало представництву фірми «Гіваудан ССВІС СА» спірний транспортний засіб, що належав ЗАТ «Єврофінанс» на праві власності. Відповідно до Акту повернення предмету лізингу до Договору лізингу 07000486 від 11.12.2007, складеного 10.01.2011, спірний автомобіль повернуто позивачу. З листа Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України від 13.06.2017 № 31/26-124із вбачається, що: - 16.01.2008 здійснено реєстрацію придбаного в торгівельній організації транспортного засобу AUDI A4 1.8Т, чорного кольору, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , на ЗАТ «Єврофінанс», на підставі довідки-рахунку серії ЄГП № 957826 від 10 січня 2008р. та ВМД № 100000008/7/533323 від 10.10.2007; - 20.01.2011 проведено зняття з обліку для реалізації вказаного транспортного засобу; - 22.01.2011 здійснено реєстрацію виданого в торгівельній організації вказаного транспортного засобу на ТОВ «Н-ЛІЗИНГ», на підставі довідки-рахунку серії КМ № 517288 від 20.01.2011; - 29.01.2011 проведено зняття з обліку для реалізації вказаного транспортного засобу; - 29.01.2011 здійснено реєстрацію придбаного в торгівельній організації вказаного транспортного засобу на ім`я [PERSON] на підставі довідки-рахунку серії КІМ № 512110 від 29.01.2011; - 28.01.2015 здійснено перереєстрацію на нового власника за довідкою-рахунком вказаного транспортного засобу на ім`я гр. [PERSON] , на підставі довідки-рахунку серії ААЕ № 041400 від 28.01.2015. Крім того, згідно вказаного листа, документи, які стали підставою для проведення реєстрації, перереєстрації та зняття з обліку транспортних засобів до 2013р. включно, знищені в зв`язку із закінченням терміну зберігання (3 роки) ст. 203, Наказ МВС України № 5 ДСК від 10.01.2014. Як вбачається з матеріалів справи, транспортний засіб AUDI A4 1.8Т, чорного кольору, 2007р. випуску, номер кузова [NUMBER] належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 28.01.2015 Водночас, 20.02.2008 між ЗАТ «Єврофінанс» та ВАТ «КБ «Надра» укладено договір застави № 122-1/3-V/18/2006, відповідно до умов якого транспортний засіб AUDI A4 1.8Т, чорного кольору, 2007р. випуску, номер кузова [NUMBER] , було передано у заставу ВАТ «КБ «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра»), що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 17482441 від 13.03.2008. Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 47762954 від 02.09.2015 вбачається, що 25.03.2011 зареєстровано наступне обтяження: тип обтяження - застава рухомого майна, тип реєстрації - поточна, вид обтяження - приватне, підстава обтяження - Договір про надання мультивалютної кредитної лінії з траншевим режимом кредитування № 122-МКЛ-V/2006 вид 26.01.2007, ВАТ КБ «Надра», об`єкт обтяження: транспортний засіб AUDI A4 1.8Т, чорного кольору, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номер державної реєстрації: [NUMBER] , № договору 122-1/3-V/18-19/2006 від 20.02.2008. Отже, з наведеного вбачається, що відомості про обтяження щодо відчуження спірного транспортного засобу були внесені 25.03.2011, тобто вже після того, як 29.01.2011 здійснено реєстрацію спірного автомобіля на ім`я [PERSON] . Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що ухвалою Господарського суду Запорізької області по справі № 19/5009/2/2383/11 в рамках розгляду справи про банкрутство позивача задоволено заяву уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О., спростовано майнову дію ЗАТ «Єврофінанс» та визнано недійсним правочин з відчуження транспортного засобу - автомобіля марки AUDI A4 1.8Т, чорного кольору, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] , укладеного між ЗАТ «Єврофінанс» та ТОВ «Н-ЛІЗИНГ», що оформлений довідкою-рахунком серії [NUMBER] від 21.01.2011. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 12.12.2018 ухвалу Господарського суду Запорізької області від 03.07.2018 по справі № 19/5009/2/2383/11 скасовано, відмовлено в задоволенні заяви уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О. про спростування майнової дії ЗАТ «Єврофінанс» та визнання недійсним правочину з відчуження транспортного засобу AUDI A4 1.8Т, чорного кольору, 2007 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Постановою Верховного суду від 23.04.2019 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 12.12.2018 скасовано, ухвалу Господарського суду Запорізької області від 03.07.2018 залишено в силі. Разом з тим, в матеріалах справи наявне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16.12.2019 по справі № 761/23068/16-ц за позовом ЗАТ «Єврофінанс» до [PERSON] , треті особи - ПАТ «КБ «Надра», [PERSON] , про витребування майна, а саме спірного автомобіля з чужого незаконного володіння, визнання права власності на транспортний засіб, яким в задоволенні позовних вимог ЗАТ «Єфрофінанс» відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 28.01.2020. Вказаним рішенням суду також було встановлено, що 28.01.2015 відповідач [PERSON] сплатила третій особі [PERSON] вартість зазначеного автомобіля грошові кошти у сумі 132000, 00 грн. Наступного дня, 29.01.2015 право власності на транспортний засіб було перереєстровано з гр. [PERSON] на гр. [PERSON] . Також рішенням суду встановлено, що перереєстрація права власності транспортного засобу відбулась, згідно Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998р. № 1388. При цьому, правочин по відчуженню транспортного засобу - автомобіля марки AUDI A4 1.8 Т, чорного кольору, 2007р. випуску, номер кузова [NUMBER] , згідно якого [PERSON] , сплативши вартість майна, набула на нього право власності, відповідає вимог цивільного законодавства, оскільки даний правочин за формою, змістом та процедурою його укладення відповідає вимогам цивільного законодавства. Наведене свідчить про те, що теперішній власник вказаного рухомого майна - [PERSON] є добросовісним набувачем. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, в судовому засіданні встановлено ту обставину, що відповідач є добросовісним набувачем спірного транспортного засобу. За таких обставин, твердження позивача про те, що відповідач є недобросовісним набувачем спірного майна спростовуються наданими до матеріалів справи доказами, а відтак суд їх до уваги не бере. Крім того, суд також не бере до уваги і твердження позивача про те, що оскільки відповідач безпідставно зберегла у себе належне позивачу майно та користувалась ним з 28.01.2015 по день звернення позивача до суду, чим порушила право власності останнього, вказана обставина дає підстави позивачу для вимоги про стягнення коштів за користування безпідставно набутим майном на підставі ст. 762 ЦК України. Так, згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Згідно ч. 1 ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. Позивач вважає, що оскільки відповідач користується транспортним засобом, який належить на праві власності позивач, то до вказаних правовідносин можуть бути застосовані положення договору оренди. Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ч. 1 ст. 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем не можуть бути застосовані положення договору оренди, оскільки між сторонами не укладався правочин, який має ознаки договору оренди чи будь-якого іншого договору. Крім того, спірний автомобіль наразі належить на праві власності відповідачу, а відтак у останньої відсутній будь-який обов`язок сплачувати грошові кошти за його користування. Доказів того, що правочин, укладений між відповідачем та попереднім власником спірного транспортного засобу, визнаний у встановленому законом порядку недійсним, до матеріалів справи також не надано. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд відмовляє в їх задоволенні. Щодо застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України). Разом з тим, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed