Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав повністю, з підстав викладених у позовній заяві, просив суд визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0606 га в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав та пояснив суду, що будинок в [ADDRESS] та земельна ділянка не поділені в натурі, а тому просив суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засіданні, 22 листопада 1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану в м.Рівне, актовий запис №1456, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] », що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Як вбачається із рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 березня 2016 року, копія якого міститься в матеріалах справи, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили 12 квітня 2016 року. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 вересня 2018 року здійснено поділ майна подружжя, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на Ѕ частину домоволодіння за кожним. Копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №147272388 від 28 листопада 2018 року право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Копією державного акта серії ЯЕ №235488 від 11 березня 2008 року, що міститься в матеріалах справи, стверджується право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0606 га з кадастровим номером 5610100000:01:052:0173 в [ADDRESS] . Частиною першою ст. 356 Цивільного кодексу передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364 та 367 зазначеного Кодексу кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 Цивільного кодексу. Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду (ст. 87 Земельного кодексу України). Відповідно до частини четвертої ст. 88 Земельного кодексу України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Частиною четвертою ст. 120 Земельного кодексу визначено, що у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Слід зазначити, що відповідно до положень статей 181 та 182 Цивільного кодексу, ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 земельні ділянки, житлові будинки, будівлі, споруди є нерухомим майном, щодо яких проводиться державна реєстрація прав. Отже, набуття права на частку особи у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди у результаті державної реєстрації прав є фактом набуття у власність об`єкта нерухомості. Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Відповідач [PERSON] не надав суду доказів на спростування заявлених [PERSON] позовних вимог. Посилання відповідача на те, що будинковолодіння в [ADDRESS] не поділено між сторонами в натурі, суд не бере до уваги, оскільки цей факт у даній справі не має правового значення, [PERSON] заявлено позов про визнання за нею права власності на ідеальну частку земельної ділянки у зв`язку з переходом до неї права власності на Ѕ частину житлового будинку, який на ній розміщений. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як вбачається із копії довідки до акту огляду МСЕК серії РВН № 159553 від 06.07.2009 року [PERSON] є інвалідом другої групи з 01.07.2009 року довіку, а отже в силу п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Згідно ч.1ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. В силу вимог п.п. 1 п. 1 ч.2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У зв`язку з чим, судові витрати по сплаті судового збору за позовну заяву з визначеною ціною позову в 166 650,00 грн. в розмірі 1666,50 грн. слід покласти на відповідача [PERSON] , стягнувши їх з останнього в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved