Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON],- [PERSON], звернулася до суду з позовом про стягнення моральної шкоди та в обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач [PERSON] з 12.10.1983 року по 25.06.2011 року працював в ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг», формувальником машинного формування фасоносталеливарного цеху ливарно-ковальського виробництва. Зазначає, що відповідно до посадових обовязків Позивач здійснював: виготовлення на формувальних машинах ливарних форм по моделях для одержання придатних виливків заданої конфігурації, з додатковим ущільненням форм ручної пневмотрамбовкою ПТ-АПК-10; виконання такелажних робіт з транспортуванням прибилів та стрижів. У звязку з зазначеним вище, Позивач отримав професійне захворювання, а саме: вегетативну поліневралгію рук, остеоартроз і періартроз ліктьових суглобів ПФ справа 2, зліва 1 ст., правобічний плечолопатковий пері артроз ПФС 1 ст., стійкий больовий синдром, люмбоішіалгію вертеброгенну справа в фазі нестійкої ремісії, що підтверджується випискою-епікризом від 02.12.2011р. №4282/875. З 23 червня 2014 року Позивач перебуває на обліку в Фонді соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. За висновком МСЕК від 17.07.2014 р. серія АБ № 0004869, Позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності 30% та 3-тя група інвалідності. Вказує на те, що заподіяна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці, тобто ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг». Підкреслює, що моральна шкода, яка заподіяна Позивачеві, полягає у фізичному болю та стражданнях, які він зазнав внаслідок втрати своєї працездатності котрі і переносить по теперішній час. Життя Позивача в результаті розвитку професійного захворювання зазнало суттєвих змін. Він вимушений був звільнитися з робочого місця у зв'язку з неможливістю за станом здоров'я продовжувати дану роботу. Позивача систематично турбує біль, через що він періодично звертається за допомогою до лікарів і проходить лікування. Таким чином, Позивач змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Залишившись без роботи, він, як годувальник сім'ї, не може належним чином забезпечити достатній рівень для достойного життя своєї сім'ї, у звязку тим, що за станом свого здоровя він втратив. Як наслідок це завдає Позивачеві моральної шкоду. Вважає, що обовязок з відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок втрати працездатності, має бути покладений на Відповідача, як роботодавця, який не забезпечив безпечних і нешкідливих умов праці, у звязку з чим просить стягнути з ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 30000,00 грн. без урахування податків та зборів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити. Просить стягнути з відповідача моральну шкоду на користь позивача в розмірі 30000,00 гривень, без утримання податків та зборів.. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. При вирішенні питання про спричинення позивачеві моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачеві моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках. Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці БТ-І № 9997807 на імя [PERSON], останній пропрацював з 12.10.1983 р. по 25.06.2011 р. за професією формувальник машинного формування фасоносталеливарного цеху ливарно-ковальського виробництва ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг». Позивач [PERSON] звільнився з ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» за власним бажанням 24.07.2015 року. Відповідно до [PERSON] розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання № 21 від 16.05.2014р., професійне захворювання виникло через недосконалість робочого місця виробничі операції формувальника машинного формування були повязані з впливом шкідливих факторів локальної вібрації, показники якої перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця. Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 17.07.2014 р., серія АБ № 0004869, Позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності 30% та 3-тя група інвалідності при первинному огляді. Відповідно до довідки МСЕК від 21.06.2016 р. при повторному огляді [PERSON], йому встановлена 3 група інвалідності з 01.07.2016 р. до 01.07.2018 р. Як вбачається з медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 08.04.2014 р. (протокол № 619) та з повідомлення про професійне захворювання (отруєння) щодо [PERSON] від 09.04.2014 р., виданого Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини, позивачу [PERSON] встановлено основний діагноз: Вібраційна хвороба першого-другого ст. від дії локальних вібрацій, синдром вегетативно-сенсорної поліневропатії верхніх кінцівок з дистрофією у вигляді правобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ст.), остеартрозу і періартрозу ліктьових суглобів (ПФ справа другого ст., зліва першого ст.), стійким больовим синдромом. Захворювання професійне (08.04.2014 р.). Протипоказана робота в умовах вібрації,фізичного перевантаження, несприятливого мікроклімату. Діагноз супутній: Виробничий фактор, шкідлива речовина, найменування трудового процесу, що спричинив захворювання: локальна вібрація. Здійснював виготовлення на формувальних машинах ливарних форм по моделях для одержання придатних виливків заданої конфігурації, з додатковим ущільненням форм ручною пневмотрамбовкою ПТ-АПК -10; виконання такелажних робіт з транспортуванням прибилів та стрижнів. Як вбачається з виписних епікризів щодо [PERSON], останній неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в Українському НДІ промислової медицини. За таких обставин, вимоги позивача до ПАТ «[PERSON] [PERSON] Ріг» обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Отже, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача заподіяна шкода і він отримав професійні захворювання, винним в отриманні позивачем профзахворювань є підприємство, де працював позивач. В зв'язку з професійними захворюваннями, позивач втратив працездатність в розмірі 30 відсотків. Щоденно відчуває фізичний біль та страждання, які він зазнав внаслідок втрати своєї працездатності, котрі і переносить по теперішній час. Життя Позивача в результаті розвитку професійного захворювання зазнало суттєвих змін, він вимушений був звільнитися з робочого місця у зв'язку з неможливістю за станом здоров'я продовжувати дану роботу. Позивача систематично турбує біль, через що він періодично звертається за допомогою до лікарів і проходить лікування. Таким чином, Позивач змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Залишившись без роботи, він, як годувальник сім'ї, не може належним чином забезпечити достатній рівень для достойного життя своєї сім'ї, у звязку тим, що за станом свого здоровя він втратив, а при таких обставинах переносить значні моральні страждання. Враховуючи наведене, суд вважає, що самим фактом втрати позивачем професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням, яке виникло через вплив шкідливих факторів під час роботи протягом тривалого часу на підприємстві ПАТ «[PERSON] [PERSON] Ріг» йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України має бути відшкодована за рахунок відповідача. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків передбачалось пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР (далі ЦК УРСР) та пункту 11 Правил… було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). При цьому розмір мінімальної заробітної плати для розрахунку необхідно застосовувати той, який діє на час розгляду справи, згідно п. 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обовязковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК УРСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Крім того, [PERSON] про розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 21 від 13.05.2014 р. не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм\~КЗпП України\~при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення відповідачем ПАТ «АрселорМіттал [PERSON] Ріг» позивачу шкоди здоровю, провину відповідача в її спричиненні та причинно - наслідковий звязок між винними діями підприємства - відповідача та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 30 відсотків, перенесення фізичної болі, а звідси перенесення моральних переживань. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 20000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial