Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

Представник відповідача - Орлівської сільської ради позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності, про що надав письмову заяву. Позивач на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся із відповідними вимогами та просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на спадкове майно, зазначивши, що за життя [PERSON] належало на праві власності на: -земельну частку (пай) члена КСП «Прикордонник» [ADDRESS], розміром 2,55 умовних кадастрових га., на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) [NUMBER] від 05.08.1996 року. На випадок смерті [PERSON] розпорядилась належним їй майном, 25.02.1997 р. залишила заповідальні розпорядження на ім'я позивача [PERSON], зареєстровані в реєстрі за №№ 38,39, якому заповідала усе своє майно, що належатиме їй на момент смерті, у тому числі земельну частку (пай), [INFO] - померла. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищевказане майно. У відповідний 6-тимісячний строк після смерті спадкодавця позивач (як спадкоємець за заповітом) не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак він прийняв спадщину з наступних підстав. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. (в редакції, чинній на час виникнення спадкових правовідносин), для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.п. 1,2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після смерті [PERSON], позивач фактично вступив в володіння та управління спадковим майном, оскільки на момент відкриття спадщини позивач постійно користувався земельною ділянкою спадкодавця, після смерті якого сертифікат на право на земельну частку (пай) знаходився у володінні позивача, тощо, протягом строку встановленого для прийняття спадщини позивач про відмову від спадщини не заявляв, а отже вважається таким, що її фактично прийняв. Враховуючи вказане, пізніше позивач звернувся до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), який був загублений за давністю років, про що нотаріусом винесено вмотивовану постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину від 30.06.2018 р. Після смерті [PERSON]І, це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на земельну частку (пай), як на об'єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, що залишилася після померлої [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інші спадкоємці відсутні, представник відповідача не заперечував, щоб позивач оформив право власності на спадкове майно після смерті спадкодавця на своє ім'я. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] померла у 1997р. ( до набрання чинності ЦК України 2003р.), а позивач фактично прийняв спадщину після її смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, причому ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом (ст. 534 ЦК УРСР). Він у передбачений законом строк не звернувся до нотаріусу із заявою про прийняття спадщини, однак після смерті [PERSON] позивач продовжував користуватися спадковим нерухомим майном, утримував у себе сертифікат на право на земельну частку (пай), отже відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за заповітом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (утримання у себе сертифікату на право на земельну частку (пай), оброблення земельної ділянки, тощо). В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач не має можливості у зв'язку із відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, позивач прийняв спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, він не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, оскільки за давністю років позивач загубив оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай), а на підставі його копії зареєструвати право власності після смерті спадкодавця є неможливим, у зв'язку із тим, що закон пов'язує набуття права власності на нерухоме майно із відповідною державною реєстрацією цього права, а згідно ч. 2 ст. 9 ЦК Української РСР 1963 р., цивільна правоздатність, тобто здатність мати цивільні права та обов'язки фізичної особи припиняється у момент її смерті, у зв'язку із чим в даний час позивач вимушений звернутися до суду із позовом. У випадку смерті власника нерухомого майна, первинну реєстрацію права власності на яке не було проведено та правовстановлюючий документ на яке відсутній, питання про перехід права власності на це нерухоме майно до спадкоємця повинно вирішуватися у судовому порядку. У відповідності до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є суб'єктом набуття права власності на земельну частку (пай), з підстав прийняття спадщини за заповітом в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved