Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Представник позивача адвокат Кушнеренко Т.В. звернулась до суду із вказаним позовом в якому просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] , в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовна заява мотивована тим, що [INFO] померла [PERSON] . Згідно заповіту все своє майно вона заповідала позивачці, вказаний заповіт було посвідчено секретарем Хлібодарівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області 14 вересня 2001 року. Спадкове майно померлої складається із домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] . Позивачка звернулась до нотаріуса щодо оформлення спадщини на вказане майно, але нотаріусом було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Позивач в судове засідання не з`явились, її представник подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з`явився, надав заяву про проведення розгляду справи за його відсутності, проти позову не заперечують. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що посвідчується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 21 вересня 2001 року. За життя померла склала заповіт, яким заповіла позивачці житловий будинок з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] . Згідно довідки Хлібодарівської сільської ради від 24.09.2019 №241, позивачка на час смерті [PERSON] проживала разом з нею, що свідчить про прийняття спадщини позивачкою. Право власності померлої [PERSON] на житловий будинок з господарськими спорудами та побудовами, який розташовано по [ADDRESS] , підтверджується договором купівлі продажу від 29.05.1992, зареєстрованого в реєстрі за №344. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як в договорі купівлі-продажу будинку посвідчувальний напис не відповідає вимогам Інстуркції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в договорі купівлі-продажу по-батькові «Покупця» вказано « [PERSON] » замість вірного « [PERSON] ». Також в договорі-купівлі продажу вказано про продаж будинку [ADDRESS] , а у реєстраційному посвідченні вказано б. 26 кв 2. Разом з тим, про належність житлового будинку спадкодавцю можна прийти з наступних документів: Реєстраційного посвідчення Каховського БТІ, яке підтверджує, що будинок належить [PERSON] , у якому вказано, він належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.2019 року, який зареєстровано за № 344, що повністю співпадає з договором купівлі-продажу; Технічного паспорту на житловий будинок, який розташовано по [ADDRESS] , де також зазначено власника [PERSON] Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин. Так, право власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON] було зареєстровано 14.11.1995 року Каховським бюро технічної інвентаризації на підставі договору купівлі-продажу від 29.05.1992, зареєстрованого в реєстрі за №344. Реєстрація проводилась згідно «Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», прийнятою Міністерство комунального господарства Української РСР від 31.01.66, та відповідно була чинною станом на момент виникнення відповідних правовідносин. Інструкція втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу N56 від 13.12.95) . П.1 Розділу І зазначено, що Реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. П.4 Розділу II зазначено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. П 7 Розділу II зазначено, що Реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1. Згідно п.9 Додаток N 1 Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР зазначено, Акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю. За п 23. Даної Інструкції вказано, що на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток N 4). Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток N 5). Враховуючи викладене є всі підстави вважати, що реєстраційне посвідчення від 14.11.1995 року є правовстановлюючим документом щодо виникнення права власності на житловий будинок згідно законодавства, яке діяло в зазначений час. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Разом з тим, слід відмітити, що [PERSON] померла [INFO] , а тому, відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, крім того, згідно з п. 5 прикінцевих та перехідних положень цього ж Кодексу, правила книги шостої (Спадкове право) ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання ним чинності. Також згідно з ч. 1 ст. 5 цього ж Кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що [PERSON] померла до набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, необхідно керуватися положеннями ЦК України (в редакції 1963 року). Нормами статті 524 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 534 ЦК 1963 року передбачає спадкоємство за заповітом. Стаття 549 ЦК 1963 року визначає, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Оскільки, позивачка проживала на момент смерті з [PERSON] , що підтверджено довідкою сільської ради, а отже є такою, що спадщину прийняла. Також, відповідно до ч.1 ст. 6 ЦК України (в редакції 1963 року) встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Тобто, за змістом ст.6 ЦК України (в редакції 1963 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Аналізуючи наведені норми чинного законодавства та встановлені по справі обставини, суд приходить до висновку, що право позивача підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . На підставі викладеного,

Outcome: approved