Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору № б/н від 20 січня 2012 року в розмірі 36657,40 грн., з яких: 33884 грн. 85 коп. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 2772 грн. 55 коп. - заборгованість за простроченими відсотками. Також, просить стягнути 2270 грн. судових витрат. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору відповідач отримав кредит в розмірі 1000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який надалі було збільшено до 35500 грн. 00 коп., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», а також «Тарифами» банку, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Крім того, умовами договору була передбачена відповідальність за порушення строків платежів по грошових зобов`язаннях, передбачених кредитним договором у вигляді сплати пені та штрафу. Відповідач взятих на себе зобов`язань перед банком не виконує. В зв`язку з наведеним, просить стягнути з відповідача вищевказану суму заборгованості. 05 жовтня 2021 року ухвалою суду справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовної провадження без виклику сторін, а відповідачеві було запропоновано подати до суду заяву із обґрунтованим запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов по вказаній справі /а.с.105/. Відповідач по справі належним чином повідомлялася судом про розгляд даного провадження у встановленому законом порядку, шляхом направлення поштової кореспонденції суду. Клопотань до суду про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не надходило. Згідно з вимогами ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Оскільки відповідач у встановлений судом строк не надала до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вимоги ст.ст.279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 січня 2012 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку /а.с.21/. Позивач зазначає, що відповідач, підписавши заяву підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. На підтвердження своїх вимог позивач до матеріалів позовної заяви надав витяг з Умов та Правил надання банківських послуг /а.с.22/, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг /а.с.23-46/, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 20 січня 2012 року станом на 31 травня 2015 року /а.с.4-8/, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 20 січня 2012 року станом на 30 червня 2019 року /а.с.9-15/, розрахунок заборгованості за договором № б/н від 20 січня 2012 року станом на 12 липня 2021 року /а.с.16-18/, довідку про умови кредитування /а.с.19/, копію анкети-заяви позичальника від 20 січня 2012 року та копію паспорту відповідача [PERSON] /а.с.21,48-49/. Як убачається з копій вищевказаних документів, які були долучені позивачем до матеріалів справи, лише анкета-заява позичальника від 20 січня 2012 року містить підпис відповідача [PERSON] . Разом з тим, анкета-заява позичальника від 20 січня 2012 року не містить ніяких даних про умови кредитування, зокрема, про кредитний ліміт, які проценти встановлено за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту, розмір комісії тощо. Позивачем не надано інших документів, які б містили підпис відповідача, в яких були б зазначені дані про умови кредитування, зокрема, і про кредитний ліміт, про розмір процентів, встановлених за користування кредитом, строк договору, які штрафні санкції передбачені за несвоєчасне погашення кредиту. Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України, забезпечуючи при цьому верховенство права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється засадах змагальності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці Умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1 та 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка (штрафи) поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 20 січня 2012 року відсутні умови договору про сплату процентів за користування кредитними коштами, а також, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за простроченими відсотками за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку як невід`ємні частини спірного договору. Тарифами, а також, Умовами та Правилами надання банківських послуг в Приватбанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна (відсоткова) ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати пені, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15). Отже в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про розмір та умови сплати відсотків за користування кредитними коштами та штрафів, наданий банком витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. За таких обставин, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову в частині вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими відсотками за користування кредитними коштами у розмірі 2772 грн. 55 коп. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту на загальну суму 33884,85 грн., то суд приходить до наступних висновків. Так, з матеріалів справи вбачається, що 20 січня 2012 року відповідач отримала кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок /а.с.19/ У поданій представником позивача заяві-анкеті від 20 січня 2012 року розмір кредитного ліміту не зазначений. У довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] зазначено, що в лютому 2020 року відбулась зміна кредитного ліміту, а саме збільшення кредитного ліміту до 35500,00 грн. З виписки по кредитному рахунку відповідача [PERSON] убачається, що за кредитними картами, яка надавалися відповідачу за № 4149437708263197, №4149437823586522, №5168742319375030, №5168742207991096, №5168742221485174, №5168742236046680, №4149629387998222 [PERSON] з січня 2012 року по липень 2021 року користувалася кредитними коштами шляхом зняття готівки, переказів з карти, оплати карткою першого платежу за покупку, переказу коштів, а також відбувалась сплата щомісячних платежів, за результатами чого на картковому рахунку у липні 2021 року залишок після проведення всіх операцій склав від`ємне значення, а саме: - (мінус) 36657,40 грн. /а.с.57-97/. Відповідач [PERSON] не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що нею після липня 2021 року поповнювався картковий рахунок шляхом внесення грошових коштів, зокрема для погашення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 33884,85 грн. Таким чином, суд, беручи до уваги, що фактично отримані та використані позичальником кошти в розмірі кредитного ліміту в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, що свідчить про порушення прав банку, суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного процесу, вважає, що на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості за тілом кредиту в розмірі зазначеному у позові, тобто, 33884,85 грн. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов в частині стягнення з відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту на загальну суму 33884, 85грн. підлягає задоволенню у повному обсязі. Крім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача, стягнувши з нього на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 2270,00 грн. /а.с.56/.

Outcome: partial