Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що 15.12.2009р. між ПАТ КБ «Приватбанк»(змінив назву на АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н. Згідно цього кредитного договору йому надано кредит у розмірі 5100грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. 06.10.2013р. позичальник помер, відповідач прийняв спадщину після смерті [PERSON] Станом на день смерті померлий не виконував умови погашення кредиту і заборгованість складає 5213,80грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягав. Відповідач в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на позов, в якому просив вимоги залишити без задоволення, звернувся із заявою про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно кредитного договору № б/н від 15.12.2009р. [PERSON] надано кредит у розмірі 5100грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Також, згідно копії свідоцтва про смерть(актовий запис №9674 від 07.10.2013р., [PERSON] помер 06.10.2013р. Станом на день смерті померлий не виконував умови погашення кредиту і заборгованість складає 5213,80грн. Судом встановлено та сторонами не заперечується, що відповідач прийняв спадщину після смерті позичальника. Як вбачається з розрахунку заборгованості, починаючи з 31.10.2013р. погашення кредиту не відбувається. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи те, що починаючи з 31.10.2013р. погашення кредиту не відбувається, а позивач звернувся з позовом 21.03.2018р., суд вважає, що останній пропустив встановлений ст.257 ЦК України строк позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Також, згідно ст.141 ЦПК України, з позивача підлягають стягненню понесені відповідачем витрати на професійну правничу допомогу АК «Оптима» в розмірі 1000,00грн. Крім того, суд не бере до уваги доводи представника позивача, викладені у відповіді на відзив, щодо того, що позивач звернувся з позовом в межах строку позовної давності, оскільки згідно Умов та Правила надання банківських послуг строк позовної давності 5 років, з наступних підстав. За вимог ч.1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015р. висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною(сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умов та Правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами надання послуг(виконання робіт) та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, не містить підпису позичальника, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-16цс15, безпосередньо пов'язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, однак остання підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. Аналогічна позиція була висловлена Верховного Суду України у постановах від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15. Крім того, у правовій позиції, викладеній ВСУ по справі № 6-240цс14 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначено, що «Суди апеляційної та касаційної інстанцій, погоджуючись з доводами позивача про застосування п'ятирічного строку позовної давності, не звернули увагу на те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови споживчого кредиту в редакції , яка передбачає збільшення строку позовної давності, ці умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачем вони не підписувалися». Тобто ВСУ у своєму правовому висновку зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору. Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту слід зазначити, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом(постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). За таких обставин, враховуючи те, що відповідач не укладав письмовий договір про збільшення строку позовної давності, суд вважає, що в даному спорі слід застосовувати загальний строк тривалістю 3 роки. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed