Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] 28.03.2017 звернулася до суду з позовом та зменшуючи розмір позовних вимог (а.с.27) просила стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 21042,00 грн. за договором позики від 03.11.2016, витрати на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн. та судовий збір 640,00 грн. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що 03.11.2016 між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав грошові кошти [PERSON] в сумі 21042,00 грн., що підтверджується розпискою написаною власноручно останнім в присутності свідків. Оскільки відповідач борг в обумовлений строк, а саме до 03.03.2017 не повернув, позивач просить стягнути з відповідача вказані грошові кошти та 1000,00 грн. у звязку зі зверненням його за правовою допомогою. Представник позивача правом на участь у судовому засіданні не скористалася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та стягнути з відповідача на користь позивача 21042,00 грн., а не 26042,00 за договором позики (а.с.27). Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, причини неявки суду не повідомив, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, до суду повернулися конверти з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.20,25), які направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с.13). Зі згоди представника позивача, яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе постановити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, надавши їм належну оцінку, прийшов до наступного висновку. Як встановлено судом, 03.11.2016 [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 21042,00 грн., які зобов'язався повернути у строк до 03.03.2017 (а.с.9) На підтвердження цих обставин відповідач надав розписку, оригінал якої надано суду для огляду позивачем. Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі 6-63цс13, відповідно до якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Зважаючи на викладене, позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 21042,00 грн. підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1, п 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи до яких належать і витрати на правову допомогу. Враховуючи задоволення позовних вимог в повному обсязі, в силу ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 640,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 1000,00 грн.(а.с.1,7).

Outcome: approved