Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Представник заявника [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту приналежності до національності, внесення змін до актового запису про шлюб. В обрунтування заяви посилається на те, що [PERSON] народився 17.07.1962 року в смт Більшівці, Галицького р-н., Івано-Франківської обл. Його мати, [PERSON], була уродженою полячкою по-матері, сповідувала римо-католицьку віру проживала на території України, дотримуючись традицій цієї національності. [PERSON] виховувався відповідно до польських традицій, сповідує римо-католицьку віру, підтримує стосунки зі своїми родичами - поляками, які проживали як на території України, так і на території Польщі. В позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо. Враховуючи вищенаведене, просить: -встановити факт, що національність [PERSON] поляк; -зобовязати Галицький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області внести зміни до актового запису про шлюб № 355 від 16 вересня 1993 року, вказавши національність [PERSON] поляк; -повторно видати свідоцтво про реєстрацію шлюбу. Представник заявника [PERSON], заявник [PERSON] в судове засідання не зявилися. Заінтересована особа Галицький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в судове засідання предстаника не скерувала. Начальником відділу [PERSON] подано заяву про розгляд справи без участі представника. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з копії свідоцтва про народження, [PERSON] народився 17.07.1962 року в смт. Більшівці, Галицького р-н., Івано-Франківської обл. (а.с. 3). Згідно довідки Галицького районного управління юстиції ВРАЦС № 34/3-45 від 03 березня 2008 року в актовому записі про народження [PERSON] № 30 від 10 серпня 1962 року, складеному виконавчим комітетом Більшівцівської селищної ради Галицького району Івано-Франківської області, національність батька - українець, національність матері полька. (а.с. 4). Як вбачається з висновку про внесення змін до актового запису цивільного стану, в актовому записі про шлюб № 355 від 16 вересня 1993 року, складеному Личаківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області на [PERSON] та [PERSON], національність нареченого українець (а.с. 5). Згідно висновку про внесення змін до актового запису цивільного стану про шлюб від 16 вересня 1993 року № 355, [PERSON] звертався з заявою до Галицького районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про внесення змін в актовий запис про шлюб в частині зміни національності нареченого з «українець» на «поляк», однак в цьому йому було відмовлено, оскільки інститут національності в україні відсутній. Держава Україна, діючи відповідно до стандартів Європи, не передбачає фіксацію відомостей про національність в будь-якому документі, в тому числі, який ідентифікує особу, тим самим не втручаючись в особисте життя громадян та рекомендовано звернутись з позовом в суд. Відповідно до положень ст.ст.\~293,\~315 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Як роз'яснено у пункті 1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~(з подальшими змінами та доповненнями), в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального закону не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту її національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої\~Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Стаття 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» від 26.06.1992 року гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. На підставі\~Указу Президента України № 70/99 від 27.01.1999 року\~втратив чинність\~Указ Президента від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності»\~і з того часу в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. Згідно з положеннями\~Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України - незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а тому, цей факт не може бути встановлений в судовому порядку відповідно до положень\~ст. 256 ЦПК України. У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам нижчих інстанцій було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. Суд також враховує, що в\~ст. 24 Конституції України\~закріплено рівність громадян та відсутність будь-яких привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, на території України факт належності особи до будь-якої національності не тягне за собою юридичних наслідків. Згідно\~ст. 11 Конституції України\~держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх кордонних народів і національних меншин України. Відповідно до вимог\~ст. 13 Закону України «Про національні меншини в Україні»\~громадяни, які належать до національних меншин, вільні у виборі обсягу і форм здійснення прав, що надаються їм чинним законодавством, і реалізують їх особисто, а також через відповідні державні органи та створювані громадські об'єднання. Як визначено\~ст.15 Закону України «Про національні меншини в Україні»\~громадяни, які належать до національних меншин, національні громадські об'єднання мають право у встановленому в Україні порядку вільно встановлювати і підтримувати зв'язки з особами своєї національності та їх громадськими об'єднаннями за межами України, одержувати від них допомогу для задоволення мовних, культурних, духовних потреб, брати участь у діяльності міжнародних неурядових організацій. Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Суд приходить до висновку, що в даному випадку право на індивідуальність, передбачене\~ст. 300 ЦК України\~не порушене, оскільки не зазначення в документах заявника національності «полячка» не перешкоджає заявнику дотримуватися польських звичаїв, традицій, культури та виявляти почуття національного самоусвідомлення. Тобто, належність особи до певної національності залежить від її вільного волевиявлення і для реалізації особою своїх прав у цій сфері не потребує встановлення цього факту судовим рішенням, а не зазначення в документах заявника національності «поляк» не перешкоджає йому відновлювати та зберігати етнічне походження його роду, відвідувати родичів за кордоном (в разі наявності таких), а також можливість користуватися пільгами, які гарантуються особам польського походження. Отже, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи судом встановлено, що заява про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме належності до польської національності, є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Вимоги заяви про внесення змін до актових записів про народження та укладання шлюбу також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від першої вимоги про встановлення факту приналежності до національності, в задоволенні якої відмовлено. Крім того, вирішення питання про зобов'язання органу РАЦС вчинити певні дії в порядку окремого провадження є неприпустимим, та можливе лише в позовному провадженні з урахуванням необхідності забезпечення судом рівності прав сторін. На підставі викладеного, ст.11,\~24 Конституції України, ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої\~Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин»,\~Закону України «Про національні меншини в Україні»,

Outcome: dismissed