Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Представник заявника [PERSON] звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки селища Сонячне, Антрацитівського району Луганської області, громадянки України, яка настала [INFO] року в м. Хрустальний, смт. Штерівка Луганської області, Україна. В обґрунтування заяви представник заявника посилається на те, що заявник доглядала свою матір [PERSON], яка померла [INFO] в м. Хрустальний смт. Штерівка Луганської області. Заявник після смерті матері отримала лікарське свідоцтво про смерть та свідоцтво про смерть та здійснила її поховання. В подальшому їй стало відомо, що свідоцтво про смерть є незаконним та не створює правових наслідків на території України, оскільки м. Хрустальний смт. Штерівка, де померла [PERSON] знаходиться на тимчасово окупованій території України. Після звернення до Костянтинівського районного відділу ДРАЦС щодо отримання свідоцтва про смерть, їй надали пояснення, що не можуть видати свідоцтво про смерть [PERSON], оскільки наявне у заявника свідоцтво про смерть видане на тимчасово окупованій території. Оскільки законом не передбачено іншого порядку встановлення факту смерті особи, окрім як через суд, заявник звертається до суду з цією заявою, задоволення якої надасть їй можливість отримати легітимне та законне свідоцтво про смерть своєї матері [PERSON] Заявник та представник заявника в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, в заяві представник заявника просить справу розглядати без їх участі. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі, підтримує вимоги заявника. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24.02.2018 за вих. №15.19-61/431 представнику заявника відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим документом на підтвердження смерті останньої, оскільки аналіз документів, представлених заявником, свідчить, що для підтвердження факту смерті не пред'явлено документ, форма якого відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER], виданого 19 червня 1998 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженка с. Сонячне Антрацитівського району Луганської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до паспорта громадянина України серії [NUMBER], виданого Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженка села Сонячне Антрацитівського району Луганської області, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є донькою [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]; свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 11.03.1981 Штерівською селищною радою Краснолуцького міськвиконкому Ворошиловградської області; листом Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 02.03.2018 №15.19-24-405. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть [NUMBER], видане [INFO] медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території - ГУ «Кл ЦГМБ Княгининская» поликлиника №5 г. Петровское (російською мовою). Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], померла [INFO] в смт. Штерівка м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті: атеросклероз судин головного мозку ІІІ ст. Заявник також надала свідоцтво про смерть, видане 15.12.2017 установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], померла [INFO] року в смт. Штерівка м.Хрустальний (Красний Луч). Також на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником до матеріалів справи додано накладну №193 від [INFO] та копію фотокартки з кладовища. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла [INFO], підлягають задоволенню. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до п. 21 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» заявник звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із даною заявою. За таких підстав, сума сплаченого заявником судового збору у розмірі 353 грн. відповідно до квитанції №0.0.973142341.1 від 23.02.2018 підлягає поверненню заявнику. У відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір у даній справі має бути компенсований за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved