Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити громадянку [PERSON] , [INFO] , уродженку с. Миколаївка Софіївського району Дніпропетровської області батьківських прав щодо її дітей - [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 17 від 14 серпня 2002 року, складений виконкомом Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, де зазначено в графі «мати» - [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 10 від 02 квітня 2004 року, складений виконкомом Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, де зазначено в графі «мати» - [PERSON] ; [PERSON] , [PERSON] , актовий запис про народження № 17 від 10 серпня 2006 року, складений виконкомом Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, де зазначено в графі «мати» - [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 12 від 03 червня 2008 року, складений виконкомом Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, де зазначено в графі «мати» - [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження № 10 від 03 червня 2011 року, складений виконкомом Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, де зазначено в графі «мати» - [PERSON] ; визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] у батька - [PERSON] , який проживає [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до повноліття дитини, починаючи з дня звернення до суду до досягнення дітьми повноліття; стягнути з [PERSON] на позивача користь судові витрати в розмірі 840 грн. 80 коп. за сплату судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08 жовтня 2005 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований виконкомом Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області. Від шлюбу мають дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Фактично шлюбні відносини з вини відповідача між сторонами припинилися на прикінці 2016 року, яка за час спільного проживання так і після окремого проживання та розірвання шлюбу [PERSON] не дбала про матеріальне забезпечення дітей, не займалася їх вихованням, не цікавилась їх здоров`ям, навчанням. Не відвідувала їх як за місцем проживання так і в навчальних закладах. Зловживає алкогольними напоями, має шкідливі звички. Не має постійного місця роботи. Веде аморальний спосіб життя. Характеризується за місцем проживання негативно. 02 травня 2019 року рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами було розірвано. З 2016 року [PERSON] один виховує дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] після розірвання шлюбу по цей час здоров?ям дітей не цікавиться, участі в їх вихованні та утриманні не приймає. Будь-яких перешкод для виконання неї своїх обов`язків, позивач не чинить. Зокрема, позивач неодноразово пропонував їй спілкуватися з дітьми, купувати їм одяг і харчі, шкільне приладдя, відвідувати батьківські збори в школі, брати іншу участь у їх вихованні та утриманні. Але цього робити вона не бажає, свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов`язків. Вона зовсім не цікавиться розвитком, станом здоров`я дітей, не дбає про їх інтереси. Навпаки [PERSON] замість того щоб допомогти виховувати та утримувати дітей, співмешкає з чужою людиною з якою разом зловживають алкогольними напоями, не працюють, ведуть аморальний спосіб життя. Від поведінки відповідача створюються умови, які в подальшому зашкодять інтересам дітей, коли вони подорослішають і не матимуть можливості належним чином виховуватись та навчатись. Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 21 травня 2020 року провадження у справі відкрито, суд вирішив проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, 08 липня 2020 року закрити підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час, місце та дату судового розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення судової повістки та оголошенням на сайті «Судова Влада України» про виклик в судове засідання, а тому, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи: Виконком Софіївської селищної ради - Розбицька С.В. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, просила врахувати при винесенні рішення інтереси малолітніх та неповнолітніх дітей. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила про те, що вона є сусідкою [PERSON] .. [PERSON] працював вдень і вночі. [PERSON] не працювала, забирала гроші зароблені [PERSON] .. Вона була свідком, коли [PERSON] вночі виїжджала до [PERSON] .. Перший чоловік [PERSON] був з міста Кривого Рогу. Він її вигнав, а їх спільну дитину, залишив собі. За три роки, після того як залишила дітей, жодного разу [PERSON] матеріально не допомагала. Діти тяглися до матері, однак вона від їх відвернулася зовсім. Батько купляв дітям все необхідне. Мати жодного разу не відвідувала дітей в школі, навіть тоді, коли проживала з [PERSON] .. Зловживала алкогольними напоями, зустрічалась з коханцем прямо вдома. Вчиняла сварки з позивачем, наносили побої [PERSON] , дітей нацьковувала проти нього. Під час перебування дітей в інтернаті, батько дітей забирав їх додому на канікули та вихідні дні, спілкується з ними, допомагає матеріально. Батько дітей працює та добре заробляє. Тому вважає, що доцільно позбавляти відповідача [PERSON] батьківських прав у відношенні своїх дітей. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, він знає сусіда [PERSON] давно. [PERSON] знає більше 20 років. [PERSON] , до того як почала проживати з [PERSON] , перебувала в шлюбі з іншим чоловіком, від якого народила дівчинку, дитину покинула. З [PERSON] одружилась, мають спільних п`ятеро дітей. Чоловік ловив її на зрадах. [PERSON] била свого чоловіка. В 2017 році переїхала до [PERSON] [PERSON] сказала, щоб він сам доглядав дітей та кормив. Ніколи ніде не працювала, вихованням дітей не займалась. Троє дітей навчаються в інтернаті, у зв`язку із зайнятістю позивача на роботі. Донька [PERSON] бігала на стацію до матері, але [PERSON] вигнала її, оскільки [PERSON] почав на неї задивлятись. Вона сказала, що вона влаштовує своє життя, а діти їй не потрібні. Суд, вислухавши позивача, його представника, представника третьої особи, свідків, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, проаналізувавши спірні правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 08 жовтня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований виконкомом Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області, актовий запис № 5, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим 07 жовтня 2005 року вказаним органом (а.с. 9). Від шлюбу мають дітей - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 17, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданим 09 грудня 2005 року відділом РАЦС Софіївського РУЮ Дніпропетровської області; [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 10, що підтверджується повторним свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданим 09 грудня 2005 року виданим відділом РАЦС Софіївського РУЮ Дніпропетровської області; [PERSON] , [PERSON] , актовий запис № 17, що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] виданим 10 серпня 2006 року виданим виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області; [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 12, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 03 червня 2008 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області; [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 10, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 03 червня 2011 року виконавчим комітетом Миколаївської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області (а.с.10-14). 02 травня 2019 року рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується вказаним рішенням суду (а.с. 15,16). Відповідно акту про встановлення факту не проживання, складеного депутатом Софіївської селищної ради Левченко Л.Л. 06 березня 2020 року, [PERSON] в [ADDRESS] , не проживає з 2016 року, фактичне її місце реєстрації [ADDRESS] , в теперішній час її місце знаходження не відоме (а.с.17). Відповідно довідки виконавчого комітету Софіївської селищної ради №230 від 10 березня 2020 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 19). Згідно довідки виконавчого комітету Софіївської селищної ради №115 від 30 січня 2020 року [PERSON] виховує шестирьох дітей, а саме: [PERSON] , [INFO]; [PERSON] , [INFO]; [PERSON] , [INFO]; [PERSON] , [INFO]; [PERSON] , [INFO]; [PERSON] , [INFO] (а.с. 20). [PERSON] має дві земельних ділянки (паю) розміром 8,088 га. та 8,047 га., які перебувають в оренді ФГ «Калаус Агро» (а.с. 22). Також [PERSON] з 05 червня 2003 року працює в структурному підрозділі «Апостолівська дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» і зараз займає посаду ремонтних штучних споруд 4 розряду з Цеху з у тримання штучних споруд та отримує стабільно заробітну плату (а.с. 24,25). За місцем роботи характеризується з позитивної сторони (а.с. 26). Відповідно довідки виконавчого комітету Софіївської селищної ради №250 від 16 березня 2020 року [PERSON] разом з дітьми та чоловіком не проживає, вихованням дітей не займається. Місце знаходження її невідомо (а.с.23). Відповідно висновку органу опіки та піклування - виконкому Софіївської селищної ради Софіївського району Дніпропетровської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету селищної ради від 17 квітня 2020 року № 45, він як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні неповнолітніх [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] та [PERSON] за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків (а.с. 28-31). Начальником відділу у справах дітей виконавчого комітету Софіївської селищної ради Розбицькою С.В. , у присутності в.о. директора КЗ «Софіївський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді» Софіївської селищної ради Тузик В.С., практичного психолога КЗ «Софіївська опорна загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Софіївської селищної ради Бровенко В.В. , проведено бесіду з неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , щодо позбавлення батьківських прав її матері, [PERSON] , [INFO] .. У ході спілкування, [PERSON] повідомила, що останнього разу випадково бачилася з матір`ю, [PERSON] , на початку вересня 2020 року, вдома у своєї подруги, яка проживає у сел. Лошкарівка Софіївського району Дніпропетровської області. Раніше спілкування відбувалося частіше, але останнім часом, співмешканець матері заперечує проти її спілкування з дітьми. [PERSON] , [INFO] , не заперечує проти позбавлення її матері, [PERSON] , [INFO] , батьківських прав (а.с. 70,71). Крім того, начальником відділу у справах дітей виконавчого комітету Софіївської селищної ради Розбицькою С.В., у присутності соціального педагога КЗО «Жовтневий навчально-реабілітаційний центр з поглибленим професійно- трудовим навчанням» ДОР» [PERSON] , практичного психолога КЗО «Жовтневий навчально-реабілітаційний центр з поглибленим професійно- трудовим навчанням» ДОР» [PERSON] , проведено бесіду з неповнолітньою [PERSON] , [INFO] , щодо позбавлення батьківських прав її матері, [PERSON] , [INFO] . У ході спілкування, [PERSON] повідомила, що останній раз бачилася з мамою, [PERSON] , перед від`їздом на навчання (навчається в КЗО «Жовтневий НРЦ» ДОР»), заходила до мами у будинок, де вона пригощала їх чаєм. Про ініціативу батька, [PERSON] , щодо позбавлення її матері, [PERSON] , батьківських прав, ніколи не чула. [PERSON] не підтримує батька, бо вважає, що позбавлення батьківських прав образить і засмутить маму (а.с.72,73). Також було проведено бесіду з неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , щодо позбавлення батьківських прав його матері, [PERSON] , [INFO] .. У ході спілкування, [PERSON] повідомив, що останнього разу бачив маму, [PERSON] , перед від`їздом до навчального закладу ( [PERSON] вчиться в КЗО «Жовтневий НРЦ» ДОР»), був запрошений нею до будинку, де у них відбулося тісне спілкування; мама пригощала його чаєм з пряниками. Телефонний зв`язок у хлопця з мамою відсутній. Протягом літнього періоду, [PERSON] з мамою не бачився. Зі слів хлопця, мама [PERSON] його дуже любить та називає « [PERSON] ». Відповідно до вікових особливостей дитини, прямого питання щодо підтримки чи не підтримки хлопцем намірів тата, [PERSON] , позбавити маму батьківських прав, поставлено не було. [PERSON] запевнив, що любить маму і не хоче щоб їй було погано (а.с. 74,75). В ході бесіди з неповнолітнім [PERSON] , [INFO]. , щодо позбавлення батьківських прав його матері, [PERSON] , [INFO] пояснив, що остання зустріч з мамою, [PERSON] , у нього, як і у брата [PERSON] та сестри [PERSON] , відбулася перед від`їздом на навчання (навчається у КЗО «Жовтневий НРЦ» «ДОР»). Дуже твердо запевняє, що мама не вживає алкоголь, а [PERSON] (співмешканець [PERSON] . [PERSON] ), ніколи не перешкоджає спілкуванню мами і дітей. Дуже помітно, що у хлопця трепетне відношення до мами. Зі слів [PERSON] , батько розповів йому про свої наміри подати до суду заяву про позбавлення мами батьківських прав. [PERSON] не підтримує ініціативу батька, [PERSON] , щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав. Хлопцю шкода маму, він не хоче, щоб вона засмучувалася (а.с. 76,77). Щодо письмових пояснень [PERSON] , вона не заперечує щоб матір [PERSON] позбавили батьківських прав (а.с. 78). Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 3 ст. 5 Сімейного кодексу України передбачено, держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У відповідності до ст. ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття, кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку у частці від доходу батьків чи у твердій грошовій сумі. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків (абз. 2 п. 18 Постанови). Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Наданими суду доказами підтверджується ухилення матері дітей - [PERSON] від виконання батьківських обов`язків відносно своїх дітей, оскільки остання будь-якої участі у вихованні та забезпеченні дітей протягом тривалого часу не здійснює. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Отже, відповідач будучи обізнаною про розгляд справи в суді про позбавлення її батьківських прав, в судове засідання не з`явилася, жодних пояснень, заперечень стосовно позовних вимог не надала. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що ухилення останньої виконання своїх обов`язків по вихованню дітей має місце, що є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав у відношенні доньки [PERSON] , [INFO] - закрити, так як [PERSON] є повнолітньою. Тому позов частині позовних вимог щодо позбавлення батьківських прав підлягає частковому задоволенню. Згідно з ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, у зв`язку з чим підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:- стан здоров`я та матеріальне становище дитини;- стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;- наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;- наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;- доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;- інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» , дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Враховуючи відсутність інформації щодо майнового стану відповідача та те, що позбавлена батьківських прав особа не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини, а також те, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дітей, суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від обов`язку щодо утримання дітей, та тому вважає за необхідне вирішити питання щодо стягнення з неї на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, а саме з 20 травня 2020 року до досягнення дітьми повноліття. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо позоних вимог про визначення місця проживання дітей, суд зазначає наступнє. У відповідності до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Як встановлено в судовому засіданні, діти: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , проживають разом з батьком за адресою: [ADDRESS] , троє з них, а саме: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [PERSON] , які на день розгляду справи досягли 14 років, тому суд має можливість визначити місце проживання лише у відношенні двох дітей,: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На підставі викладеного, при вирішенні питання про визначення місця проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , суд в контексті першочергового урахування інтересів дитини, враховуючи тривалість проживання малолітніх дітей з батьком, добросовісне виконання ним батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, чи негативно впливали на їх виховання та розвиток, приходить до висновку про обґрунтованість позовної заяви в цій частині. Положеннями ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються суду сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. З врахуванням викладеного, враховуючи, що позов задоволено частково, а позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом було сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., суд вважає необхідним у виконання вимог ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь позивача сплачену суму судового збору в розмірі 840,80 грн., також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 840 грн. 80 коп., виходячи із того, що позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнений від сплати судового збору за другою вимогою. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial