Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

Представник Лисевич С.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Комплекс», Фонду державного майна України в особі Регіонального відділення ФДМУ по Одеській та Миколаївській області, Одеської обласної державної адміністрації, за участю третьої сторони, яка не заявляє самостійних вимог Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про визнання права на користування. Обгрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що [PERSON] , будучи працівником Одеського виробничого проектно будівельного об`єднання молодіжних житлових комплексів, отримав ордер на житлову площу в гуртожитку № 121 Серії № 1 від 10.10.1992 року, на підставі якого був вселений в житлову кімнату [ADDRESS] . Із 09.09.2006 року право власності на житловий будинок (гуртожиток) [ADDRESS] було зареєстровано за ТОВ «Комплекс» на підставі рішення Господарського суду Одеської області по справі № 16/303-05-6317 від 15.07.2005 року. 18.05.2009 року ТОВ «Комплекс» [PERSON] було видано ордер на житлову площу у гуртожитку № 9 Серії № 2 від 18.05.2009 року та на суміжну кімнату [ADDRESS] , з метою поліпшення житлових умов. В зазначених вище житлових кімнатах із жовтня 1993 року [PERSON] проживав разом із своєю дружиною [PERSON] спочатку без реєстрації шлюбу, аз [INFO] в стані офіційних шлюбних відносин. [INFO] [PERSON] помер. Позивач зазначає про те, що ще в 2016 році на прохання свого сина вона зареєструвала своє місце проживання в житловій квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , де останній мешкає із своєю родиною, однак, [PERSON] у вказаній квартирі жодного дня не проживала. Після смерті чоловіка [PERSON] , 13.10.2020 року позивач звернулася до Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради із заявою для реєстрації місця свого проживання у житлових кімнатах №№ [NUMBER] , [ADDRESS] , однак, отримала відмову з причин відсутності необхідних документів або інформації. Зокрема, позивачу було роз`яснено, що ордер є неналежним документом, який у встановленому порядку підтверджує її право на проживання в кімнатах [ADDRESS] , [ADDRESS] . Позивач погоджується з такими роз`ясненнями та вважає, що відповідач ТОВ «Комплекс» неналежним чином оформив право [PERSON] , як наймача житлових приміщень, що у свою чергу робить їй як члену сім`ї наймача перешкоду щодо реєстрації місця проживання у встановленому порядку. Договір найму житлового приміщення в будинках державного та громадського житлового фонду укладається у письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установлю, організацією), і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Проте, на час оформлення відповідачем ТОВ «Комплекс» ордеру на житлову площу в гуртожитку № 9 Серії № 02 від 18.05.2009 року кімнати не відносилися до державного або громадянського житлового фонду, так як розміщувалися в будинку, який належав відповідачу на праві приватної власності. У цьому випадку, вказані правовідносини мали бути оформленні шляхом укладення відповідного письмового договору найму, без видачі ордеру. Однак, відповідач помилково видав [PERSON] ордер замість оформлення з ним відповідного договору найму. Однак, факт видачі ордеру та наступне вселення [PERSON] разом із дружиною в житлові кімнати № [ADDRESS] , в яких вони проживали сім`єю протягом 11 років, доводить укладення Договору найму між [PERSON] та ТОВ «Комплекс», а також наявність [PERSON] права користування зазначеними кімнатами відповідно до ст. 64 ЖК України. Також, позивач зазначає про те, що рішенням Господарського суду Одеської області від 09.04.2013 року у справі № 16/303-056317 ТОВ «Комплекс» було позбавлено права власності на будинку гуртожитку, який повернувся у державну власність. З огляду на вищевикладене, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право користування житловими кімнатами [ADDRESS] , [ADDRESS] . Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження та відкриття провадження по справі від 01.02.2021 року було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.02.2021 року до участі у даній справі в якості співвідповідача було залучено Одеську обласну держану адміністрацію. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.04.2021 року було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд констатує, що представником відповідача ТОВ «Комплекс» Бомба В.В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідач вказує на те, що погоджується з позивача та підтверджує той фак, що гр. [PERSON] разом з чоловіком [PERSON] проживала у зазначених в позовній заяві приміщеннях будинку гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 1993 року та продовжує там поживати до сьогоднішнього дня. Не заперечив проти задоволення даного позову та просив суд провести розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Комплекс». Суд констатує, що представником відповідача Фонду державного майна України Сениченко Д. було надано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні даного позову. Так, обгрунтовуючи свої заперечення проти позову, представник відповідача вказує на те, що за наявною у Фонду державного майна України інформацією у 1989 році з балансу державного підприємства «Виробничо будівельне монтажне об`єднання «Одесбуд» на баланс Одеського центру МЖК були передані гуртожитки № [ADDRESS] . Відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 16.06.1990 року № 184 «Про перетворення Одеського центру МЖК в Одеське виробниче проектно будівельне об`єднання молодіжних жилих комплексів виконкому міської ради Народних депутатів» Одеський Центр МЖК було перетворено в Одеське виробниче проектно будівельне об`єднання молодіжних жилий комплексів виконкому міської Ради народних депутатів та затверджено Статут Одеського виробничого проектно будівельного об`єднання МЖК» (далі ОВПБО МЖК). Згідно з підпунктом 1.1 Статуту ОВПБО МЖК (в подальшому Одеський центр МЖК) було структурним підрозділом виконкому Одеської міської ради. Відповідно до підпункту 1.3 Статуту ОВПБО МЖК встановлено, що Одеський центр МЖК (далі ОЦ МЖК) являється державним підприємством. Рішенням виконкому Іллічівської Ради народних депутатів від 16.07.1993 № 896 реорганізовано ОЦ МЖК в будівельно-комерційну фірму «Комплекс» (далі БКФ «Комплекс»), яка стала правонаступником ОЦ МЖК, зареєстровано Статут. При цьому, БКФ «Комплекс», як правонаступник, став балансоутримувачем гуртожитків на вул. Героїв Сталінграду 68, 70, [ADDRESS] без змін форми власності гуртожитків, яка залишилась державною. Рішенням правління БКФ «Комплекс» від 10.03.1995 створено мале підприємство ЖЕУ БКФ «Комплекс» (далі МП ЖЕУ БКФ «Комплекс») (правонаступник ТОВ «Комплекс»), статут якого зареєстровано виконкомом Суворовської Ради народних депутатів 06.04.1995 року. Відповідно до рішення Арбітражного суду Одеської області від 08.07.1999 року у справі № 17-9/2401 визнано право власності на житлові будинки (гуртожитки) по вул. Героїв Сталінграду 68, 70, [ADDRESS] за МП ЖЕУ БКФ «Комплекс». Однак, у свою чергу судовими рішеннями у справах № 17-6-9/2401, № 16/303-05-6317, № 6/98-08-2634 та № 916/2610/15 встановлені факти незаконності набуття юридичними особами, правонаступником яких є МП ЖЕУ БКФ «Комплекс» (правонаступник ТОВ «Комплекс»), права власності на спірне майно у вигляді будинків № № 68, [ADDRESS] , [ADDRESS] . При цьому, відповідно до рішень Господарського суду Одеської області від 09.04.2013 року у страві № 16/303-05-6317 та від 21.08.2015 року у справі № 916/2610/15 державну реєстрацію права власності на гуртожитки №№ 68, 70, [ADDRESS] за ТОВ «Комплекс» було скасовано. Водночас розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 квітня 2019 року № 264-р «Про віднесення гуртожитків до сфери управління Одеської обласної державної адміністрації» гуртожитки по [ADDRESS] , 70 і [ADDRESS] віднесено до сфери управління Одеської обласної державної адміністрації. Відповідно до підпункту 1 пункту 1 статті з Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» всі гуртожитки, на які поширюється дія цього закону, підлягають передачі у власність територіальних громад. Окрім того, з метою надання мешканцям гуртожитків можливості реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації жилий приміщень в них, відповідно до законодавства розпорядженням Уряду від 22.08.2018 року № 278-р була затверджена Концепція Загальнодержавної 3 цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2019 2021 роки. Суд констатує, що представником третьої особи Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Гармаш А.С. було надано до суду пояснення третьої\~особи щодо\~позову. Так, у вказаних поясненнях представник третьої особи вказує на те, що механізм здійснення реєстрації місця проживання регулюється ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207, зокрема документами, що підтверджують право на проживання в житлі є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили про надання особи права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання та інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласника житла, наймача та членів його сім`ї. [PERSON] 13.10.2020 року звернулася до Департаменту із заявою про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] . роте, позивач не надала документи, які б підтверджували право [PERSON] на проживання в житлі, у зв`язку з чим адміністратором Департаменту, на виконання ст. 9-1 Закону та п.11 Правил було відмолено у наданні вказаної адміністративної послуги, із підстав відсутності необхідних документів або інформації, по що зазначено в заяві про реєстрацію місця проживання від 13.10.2020 року. Окрім того, представник третьої особи зазначає, що Ордер № 9 Серії № 02 від 18.05.2009 року було видано гр. [PERSON] , при цьому в ордері в графі «склад сім`ї» відсутній запис про [PERSON] , а зазначено лише [PERSON] . Наразі будинок гуртожитку [ADDRESS] перебуває у державній власності та відноситься до сфери управління Одеської обласної державної адміністрації. В той же час, представник третьої особи зазначає про те, рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання за особою право користування житловим приміщенням є документом, підтверджуючим наявність у особи права користування певним житлом. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Просили суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право користування житловими кімнатами № 17, [ADDRESS] . Представник відповідача ТОВ «Комплекс» в судове засідання не з`явився. Однак, у поданому до суду відзиві не заперечив проти задоволення даного позову, та просив провести розгляд даної справ за відсутності представника відповідача. Представник відповідача Фонду державного майна України в особі Регіонального відділення ФДМУ по Одеській та Миколаївській області Лисюк В.В. в судовому засіданні проти задоволення даного позову заперечила з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Просила суд відмовити в задоволенні даного позову в повному обсязі. Представник відповідача Одеської обласної державної адміністрації в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Представник третьої особи Сокол Міхєєва М.Ю. в судовому засіданні просила вирішити розгляд даної справи на розсуд суду, враховуючи письмові пояснення, які були надані до матеріалів справи. Заслухавши прояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. По справі встановлено, що [PERSON] , будучи працівником Одеського виробничого проектно будівельного об`єднання молодіжних житлових комплексів, отримав ордер на житлову площу в гуртожитку № 121 Серії № 1 від 10.10.1992 року, на підставі якого був вселений в житлову кімнату [ADDRESS] . Із 09.09.2006 року право власності на житловий будинок (гуртожиток) [ADDRESS] було зареєстровано за ТОВ «Комплекс» на підставі рішення Господарського суду Одеської області по справі № 16/303-05-6317 від 15.07.2005 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10900301 від 09.06.2006 року. Право власності за ТОВ «Комплекс» виникло на підставі рішення Господарського суду Одеської області від 15.07.2005 року за результатами розгляд справи № 16/303-05-6317. 18.05.2009 року ТОВ «Комплекс» [PERSON] було видано ордер на житлову площу у гуртожитку № 9 Серії № 2 від 18.05.2009 року у кімнатах №№ 17, 17Б площею 29,3 кв.м. в будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з метою поліпшення житлових умов, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вказаного ордеру. Також із зазначеного ордеру вбачається, що такий було видано [PERSON] на право зайняття вказаної в ордері житлової площі із родиною у складі 1 особи. З наявного в матеріалах справи Акту про вселення від 18.05.2009 року вбачається, що вказаним актом підтверджується факт вселення із гр. [PERSON] його цивільної дружини гр. [PERSON] в жилі кімнати № [ADDRESS] , загальною площею 29,3 кв.м. Окрім того, комісією було встановлено, що на момент вселення [PERSON] та [PERSON] проживали в кімнаті № 17. Із вказаного акту вбачається, що до складу комісії входили комендант гуртожитку [PERSON] , паспортист [PERSON] та двірник [PERSON] . Підписи членів комісії в акті завірені директором ТОВ «Комплекс» [PERSON] . З наявного в матеріалах справи Свідоцтва про шлюбу Серії [NUMBER] від 18.03.2014 року вбачається, до 18.03.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 24.09.2020 року. З огляду на вищезазначене, суд констатує, що [PERSON] відноситься до членів сім`ї наймача. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Одеської області від 09.04.2013 року у справі № 16/303-056317 було скасовано рішення Господарського суду Одеської області від 15.07.2005 року по справі № 16/303-5-6317, на підставі якого гуртожиток [ADDRESS] повернувся у державну власність. Суд констатує, що згідно Розпорядження КМУ від 24.04.2019 року № 264-р гуртожитки по [ADDRESS] , 70 і [ADDRESS] віднесено до сфери управління Одеської обласної державної адміністрації (а.с. 89). Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов`язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. № 572 та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208 (було чинним на день видачі Ордеру Серії № 9 № 2 від 18.05.2009 року), яке встановлює порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання. Згідно ст ст. 127, 128 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Аналогічне положення міститься в п. 10 Розділу II Примірного Положення про гуртожитки, затвердженого постановою Міністрів Української РСР від 3 червня 1986 р. № 208 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі Примірне положення) в якому зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Відповідно п. 9 Примірного положення жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Як зазначено у п. 14 Примірного положення, вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Пунктом 14 Примірного положення передбачено, що вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним. Вказане також узгоджується п. 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 року № 498, згідно якого на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що вселення у гуртожиток і користування житловим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання спеціального ордеру є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення. Тобто відповідне рішення на підставі якого було видано ордер чоловіку позивача [PERSON] на кімнати № [ADDRESS] було прийнято у 2009 році, що підтверджується ордером виданим ТОВ «Комплекс» за № 9 Серії № 2 від 18.05.2009 року на основі спільного рішення адміністрації ТОВ «Комплекс». На спростування даного факту відповідачем жодних доказів суду надано не було. Стосовно правомірності видачі ордеру на проживання [PERSON] та [PERSON] у вказаних вище кімнатах з огляду на рішення Господарського суду Одеської області від 09.04.2013 року у справі № 16/303-056317, суд доходить наступного висновку. Згідно приписів ч. 1 ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. З огляду на вищезазначене, суд констатує, що дійсність виданого ордеру презюмується законодавством, а тому такий є дійсним за виключенням випадку, коли його недійсність встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. Матеріали справи не містять жодного доказу про недійсність Ордеру № 9 Серії № 2 від 18.05.2009 року. Окрім того, жодною із сторін по справі не заперечується факт дійсності вказаного ордеру. Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Механізм реєстрації місця проживання регулюється ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (ст.6) та Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207 (п.18), зокрема документами, що підтверджують право на проживання в житлі є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили про надання особи права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання та інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласника житла, наймача та членів його сім`ї. З доданої до матеріалів справи нотаріально засвідченої заяви [PERSON] від 28.08.2020 року вбачається, що останній надає згоду на реєстрацію місця проживання своєї дружини [PERSON] на житлову площу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] кімнати №№ 17, [ADDRESS] та на її проживання на вказаній житловій площі. З пояснень позивача [PERSON] , наданих в судовому засіданні вбачається, що після складення вказаної заяви [PERSON] до моменту його смерті пройшло близько місця, та враховуючи даний короткий час, позивач не встигла зареєструватися у вказаному приміщенні. Відповідно до п. 11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 року № 498 наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані: своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом; підтримувати чистоту і порядок у жилих та допоміжних приміщеннях; дотримуватися вимог пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати жилу площу в гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження технічного обладнання в гуртожитку; забезпечувати за власний рахунок проведення ремонту жилого приміщення у гуртожитку (наймач - згідно з договором найму (оренди); не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні допоміжними приміщеннями в гуртожитку; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання гуртожитку, порушують умови проживання інших осіб; у разі виселення з гуртожитку та/або набуття у власність жилого приміщення передати організації, яка здійснює управління гуртожитком, усе майно, що було надано їм у користування згідно з договором найму (оренди). Згідно роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 року, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Суд констатує, що представником позивача було долучено до матеріалів справи копії квитанцій з розрахункової книжки за квартплату, комунальні та інші платежі за адресою: [ADDRESS] . Вказана книжка заведена на ім`я гр. квартиронаймача [PERSON] , однак в ній наявні підтвердження по оплату житлово комунальних послуг станом на червень 2021 року, тобто після смерті останнього. Окрім того, судовому засіданні було оглянуто оригінал вказаної книжки, наданої позивачем [PERSON] . З огляду на вищевикладене у суду не виникає сумніву про подальшу сплату житлово комунальних послуг за вказаною вище адресою позивачем після смерті [PERSON] . Окрім того, представником позивача було надано суду копії конвертів поштової кореспонденції, в яких зазначена адреса проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до переконання, що наявні в матеріалах справи докази належним чином підтверджують факт постійного проживання [PERSON] за вказаною вище адресою. Окрім того, суд вважає за необхідним наголосити, що факт проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] не заперечувався жодною із сторін по справі. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ст. 29 ч. 1 ЦК України). Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає, що позов обґрунтований, матеріалами справи знайшло своє підтвердження користування по теперішній час позивачем [PERSON] житловими кімнатами, в які вона була вселена разом із [PERSON] 18.05.2009 року, несення нею одноособово витрат по утриманню цього житла. Окрім того, суд констатує, що будь які спори щодо права користування житловими кімнатами у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , іншими особами під час розгляду справи не заявлялися. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Отже, право користування позивача [PERSON] вище зазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд констатує, що надані позивачем докази є належними, достовірними, допустимими, а в своїй сукупності достатніми для задоволення даного позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved