Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Представник позивача 16.01.2015 року звернувся з позовом, в якому просив в рахунок погашення заборгованості з Кредитним договором № 57-08-И/33 від 14.02.2008 року в сумі 4862529,79 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачу [PERSON], шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому на звичайні ціни на цей вид майна. В судове засідання представник позивача надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином через представника повідомленим про місце та час розгляду справи. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, враховуючи письмову заяву представника позивача, вважав можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 14.02.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та відповідачем був укладений Кредитний договір №57-08-И/33, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 207152,00 Євро зі строком остаточного повернення кредитних ресурсів до 11.02.2028 року зі сплатою за користуванням кредитом 12% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №57-08-И/33 від 14.02.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та відповідачем [PERSON] 14.02.2008 року було укладено Іпотечний договір, посвідчений ПНКМНО Степаненком Д.В. за реєстровим номером 271. Згідно з п.1 Іпотечного договору іпотекодавець передав у заставу (іпотеку) іпотекодержателю квартиру [ADDRESS], загальною площею 107,20 кв. м, яка належить відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.02.2008 року, посвідченого ПНКМНО Степаненком Д.В. за реєстровим номером 266. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становила 1928900,00 грн. Встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, відповідно до п. 3.1 Кредитного договору на підставі письмової заяви позичальника здійснив видачу кредитних ресурсів в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності в сумі 207152,00 євро, що підтверджується заявою на видачу готівки №1 від 14.02.2008 року. В свою чергу [PERSON], скориставшись кредитними ресурсами, свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.06.2011 року, яке набрало законної сили, було стягнуто солідарно з відповідача [PERSON], а також [PERSON], [PERSON], які виступали поручителями за Кредитним договором, на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Центральне регіональне управління» «Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість станом на 05.01.2011 року за кредитним договором №57-08-И/33 від 14.02.2008 року в розмірі 3000280,33 грн., з яких, як вбачається зі змісту рішення,: 204761,86 євро, що за курсом НБУ 1057,3138 становила 2164975,40 грн., - заборгованість за основним боргом; 38113,33 євро, що за курсом НБУ 1057,3138 становила 402977,50 грн., - заборгованість по нарахованих відсотках за користування кредитними коштами, пеня - 432 327,43 грн.; а також витрати по оплаті державного мита у сумі 1700,00 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи. У добровільному порядку рішення суду не виконано, сума заборгованості не погашена. При цьому суд виходить із того, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Крім того, оскільки заборгованість за даним Кредитним договором до цього часу не була погашена та банк продовжує нарахування відсотків за користування відповідачем неповернутою частиною кредиту та пені за триваюче неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором, які припиняться у випадку виконання їх належним чином, то станом на 21.11.2014 року в загальному розмірі становить 4862529,79 грн., з яких: 124975,27 Євро, еквівалент за курсом НБУ 752743,57 грн., - строкова заборгованість по кредиту, 18261,20 Євро, еквівалент за курсом НБУ 345669,54 грн., - прострочена заборгованість по кредиту, 1002,65 Євро, еквівалент за курсом НБУ 18979,34 грн., - строкова заборгованість по процентам, 82476,64 Євро, еквівалент за курсом НБУ 1561215,16 грн., - прострочена заборгованість по процентам, 570986,37 грн. - пені. Між тим, сума заборгованості станом на 05.01.2011 року за кредитним договором №57-08-И/33 від 14.02.2008 року в розмірі 3000280,33 грн. була визначена судовим рішенням, а тому встановлена обставина щодо розміру заборгованості не підлягає доказуванню та перегляду відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Таким чином, виходячи з наданого позивачем розрахунку, з урахуванням часткового погашення в період 05.01.2011 року по 21.11.2014 року сум кредиту в розмірі 61525,39 Євро, що за курсом НБУ на день сплати кожної суми складає 648044,57 грн., заборгованість за кредитом на даний час складає 1516931,40 грн. (2164975,40 - 648044,57), яка вже в тому числі була достроково стягнута рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.06.2011 року в розмірі 2164975,40 грн., що за курсом НБУ 1057,3138 становило 204761,86 євро, тому розмір заборгованості за кредитом перерахунку за іншим курсом НБУ на теперішній день не підлягає. Щодо загального розрахунку простроченої та строкової заборгованості по сплаті відсотків, то за період 06.01.2011 року по 21.11.2014 року з урахуванням часткової сплати коштів боржником він складає 45365,96 Євро, що еквівалентно за визначеним позивачем на рівні 18,92918 курсом НБУ - 858740,42 грн. Щодо пені, нарахованої за прострочення погашень основної заборгованості по кредиту за період з 17.04.2014 року по 21.11.2014 року, в розмірі 343794,65 грн. та пені, нарахованої за прострочення сплати відсотків за користування кредитом за період з 21.11.2013 року по 21.11.2014 року, в розмірі 227191,72 грн., то, враховуючи надане ч.3 ст.551 ЦК України суду право зменшити розмір неустойки, а також істотні обставини справи, а саме, що розмір пені є великим у відношенні до розміру заборгованості за основним боргом, матеріальний стан боржника та безпосереднє прийняття ним участі в антитерористичній операції під час проходження ним служби в органах внутрішніх справ, суд вбачає підстави для зменшення розміру пені до 143794,65 грн. та 27191,72 грн. відповідно, тобто до 170986,37 грн. загального розміру пені. Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість за вказаним Кредитним договором на даний час становить 3881962,55 грн. (3000280,33 - 648044,57 + 858740,42+ 170986,37). Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом. Відповідно до п.8.4.3 Іпотечного договору позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором вони не будуть виконані. Пунктом 8.4.8 Іпотечного договору визначено право позивача достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі несвоєчасної чи неповної сплати платежів, несвоєчасного повернення суми основного зобов'язання, в тому числі кредиту, процентів, комісійної винагороди, неустойки. Відповідно до п. 11.3.1 цього договору сторонами здійснено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема в порядку прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність згідно зі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частина 1 ст. 35 Закону передбачає, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш, ніж тридцяти денний строк, та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вказаний порядок надсилання вимоги про усунення порушень умов Кредитного договору №57-08-И/33 від 14.02.2008 року боржнику-відповідачу позивачем був дотриманий та на виконання вказаних вимог закону позивачем на адресу відповідача було надіслано листа-вимогу про усунення порушень, що підтверджується наявною в матеріалах справи вимогою від 03.12.2014 року. Проте, вказані у вимозі порушення відповідачем усунуто не було. Крім того, положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (ч.1, ч.2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Положення ст.ст. 36, 37, 38 цього ЗУ «Про іпотеку» передбачають можливість задоволення забезпечених іпотекою вимог шляхом набуття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність або шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі. На відміну від продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів, звернення стягнення на предмет іпотеки цими способами може відбуватися за умови, якщо вони безпосередньо передбачені окремим договором з іпотекодавцем або застереженням у договорі іпотеки. Так, згідно зі ст.36 Закону передання іпотекодавцем предмета іпотеки у власність іпотекодержателю на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя або перехід до нього права власності на предмет іпотеки на підставі застереження в договорі іпотеки є позасудовим способом задоволенням вимог, що здійснюється за взаємною домовленістю іпотекодавця та іпотекодержателя. Однак наведеною нормою не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб та набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Такий висновок виходить зі змісту статей 36, 37 Закону про іпотеку, у яких, зокрема, задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який поряд з іншими може застосовуватися, якщо його передбачено договором. Тому у разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК вправі вимагати застосування його і судом, оскільки у розумінні змісту ч. 5 ст. 11 ЦК вказані норми Закону про іпотеку є передбаченим законом випадком, коли рішення суду може бути підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків. Таким чином, незважаючи на можливість позасудового вирішення питання про передання іпотекодержателю у власність предмета іпотеки у рахунок погашення забезпечених іпотекою його майнових вимог ст. 36 Закону про іпотеку не виключає і можливість прийняття судом рішення про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. Цей висновок повністю узгоджується зі змістом ч. 2 ст. 35 Закону про іпотеку, якою встановлено право іпотекодержателя у будь-який час звернутися до суду, оминаючи передбачений ч. 1 ст. 35 цього Закону позасудовий порядок добровільного задоволення його вимог іпотекодавцем. Також у п.39 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, якщо його передбачено договором. Отже, банк самостійно визначає передбачений чинним законодавством України, у тому числі Законом України «Про іпотеку», а також Іпотечним договором, укладеним сторонами, спосіб захисту своїх прав, зокрема шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. При цьому в силу вимог ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Враховуючи те, що відповідач зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконав, а договором іпотеки передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, вартість якого не перевищує розмір заборгованості позичальника перед банком за вищевказаним Кредитним договором, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та в рахунок погашення заборгованості в сумі 3881962,55 грн. за Кредитним договором № 57-08-И/33 від 14.02.2008 року звернути стягнення шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» права власності на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачу, та припинення його права власності на вказану квартиру. Разом з тим, згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку. Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п.2 ч.1 ст.263 ЦК). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). З огляду на вищезазначені норми закону суд приходить до висновку, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн.

Outcome: partial