Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Представник відповідача - Державної фітосанітарної інспекції Одеської області позовні вимоги не визнав, щодо їх задоволення заперечував, надав свої письмові заперечення, відповідно до яких вважав, що позовні вимоги позивачки не можуть бути задоволені, оскільки відсутні правові підстави для зняття зі спірного житла статусу службового приміщення, таке житло надається громадянину за певними умовами ( ст. 6 ЖК УРСР), а те, що після припинення трудових відносин позивачки із Державною інспекцією з карантину рослин по Одеській області (23.01.2006р.) її за певними причинами не було виселено з службового житлового приміщення, не є підставою для визнання за [PERSON] права постійного користування житлом та виключення спірної квартири з числа службових. Крім того, представник відповідача вважає, що заявлені позивачкою вимоги суперечать нормам ст. 123 ЖК УРСР, п.п. 15, 18 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, а також зазначив, що в даний час у м. Рені продовжується функціонування прикордонного пункту карантину рослин, здійснення відповідних карантинних процедур державними інспекторами карантинної служби, що також потребує вирішення питання про забезпечення їх службовим житлом, тобто підстави для виключення житла зі складу службового - відсутні. З урахуванням вищевикладеної позиції захисту представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити, справу розглянути без його участі. Представник третьої особи - Державної установи «Державна інспекція з карантину рослин по Одеській області» щодо задоволення заявлених вимог заперечував, погодився і повністю підтримав позицію представника відповідача, просив про розгляд справи без його участі. Позивачка, її представник на задоволенні позовних вимог наполягали, свої доводи підтримали, також просили про розгляд справи без їхньої участі. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія службового посвідчення на ім'я [PERSON] від 29.12.2000р.; копія клопотання (листа) начальника Прикордонної держінспекції по карантину рослин по Одеській області від 27.11.2000р.; копія договору купівлі-продажу від 26.09.2000р. № 20/1 квартири [ADDRESS]; копія наказу № 36 від 28.09.2000р. про надання житлової площі спеціалісту інспекції [PERSON]; копія пенсійного посвідчення на ім'я позивачки; копія довідки про склад сім'ї позивачки (вона і чоловік); копії наказів від 04.10.2012р., 05.10.2012р. про заходи щодо припинення діяльності Державної інспекції з карантину рослин по Одеській області; копія акту здачі-прийому квартири до договору купівлі-продажу; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], оформленого на ім'я Прикордонної держінспекції по карантину рослин по Одеській області. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка звернулася до суду із позовом із відповідними вимогами, зазначивши, що в період з серпня 1971 р. по січень 2006 р. вона працювала на посаді інспектора, а згодом завідуючого Ренійським прикордонним пунктом карантину рослин Прикордонної державної інспекції з карантину рослин по Одеській області. Відповідно до ст.ст. 118-119 ЖК УРСР та Постанови Ради Міністрів Української РСР № 37 від 04.02.1988р. «Про службові жилі приміщення», на підставі наказу начальника вищевказаної інспекції від 28.09.2000р. № 36 позивачка отримала квартиру [ADDRESS], відповідно до рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради від 28.12.2000р. №360 їй видано спеціальний ордер на склад сім'ї з двох осіб. У зв'язку із досягненням пенсійного віку та виходом на пенсію [PERSON] в січні 2006р. припинила трудові відносини із працедавцем, проте, оскільки її родина не мала іншого житла, а відповідач не вимагав їхнього виселення, позивачка із чоловіком залишилися мешкати у службовій квартирі та продовжують там мешкати по теперішній час. Як стверджує позивачка, вона неодноразово зверталася до колишнього керівництва із вимогами про вирішення питання щодо зміни статусу спірного житла, посилаючись на те, що вона з підстав ст. ст. 123, 124, 125, ЖК УРСР не може бути виселена з займаного службового приміщення без надання іншого та на п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. № 37, відповідно до якого жиле приміщення виключається зі статусу службового, якщо відпала потреба у такому його використанні, але у досудовому порядку це питання вирішити не вдалося, у зв'язку із чим позивачці довелося звернутися до суду із відповідними позовом. Вивчивши матеріали справи, надані суду докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підлягають задоволенню. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ст. 1 ЖК УРСР відповідно до Конституції СРСР і Конституції Української РСР громадяни Української РСР мають право на житло. Згідно із ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. За ч. 4, 5 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Правові основи користування службовими жилими приміщеннями передбачені статтями 118-1261 ЖК УРСР. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Відповідно до ст. 123 ЖК УРСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу. Отже, відповідно до вищевказаних вимог житлового законодавства, у зв'язку із тим, що [PERSON] працевлаштувалася до Ренійського прикордонного пункту пропуску з карантину рослин Прикордонної державної інспекції з карантину рослин по Одеській області, їй було надано службову квартиру [ADDRESS], відповідно до рішення виконавчого комітету Ренійської міської ради від 28.12.2000р. №360 було видано спеціальний ордер на склад сім'ї з двох осіб. Працювала позивачка за вищевказаним місцем роботи з серпня 1971 року до січня 2006р. (тобто більше 30 років), коли припинила трудові відносини у зв'язку із виходом на пенсію. Крім того, слід звернути увагу на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладався із Прикордонною держінспекцією по карантину рослин по Одеській області (покупцем) 06.09.2000р., 28.09.2000р. було винесено наказ про надання житлової площі спеціалісту інспекції [PERSON], яка на той час вже досягла пенсійного віку (мала 55 років та отримала пенсійне посвідчення від 10.08.2000р.) та продовжувала працювати в держінспекції до 2006р., тобто до досягнення нею 61 року. Відповідно до вимог ст. 124 ЖК УРСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Однак, згідно із ст. 125 ЖК УРСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено у тому числі: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів. Отже, право користування та мешкання у службовому жилому приміщенні залежить від наявності трудових відносин із працедавцем, проте законодавство передбачає і випадки, коли особу, яка хоча і припинила трудові відносини, але без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено. З урахуванням вищенаведеного, судом було встановлено, що позивачка [PERSON] працювала на підприємстві, яким їй було надана службова квартира, більше 10 років, весь цей час [PERSON] разом із своїм чоловіком мешкала у спірному службовому житлі, сплачувала за надані ним комунальні послуги і інші належні платежі, фактично виконуючи вимоги, встановлені законодавством для сторін договору найму житлового приміщення. Крім того, пропрацювавши у відповідача ще впродовж шести років після досягнення пенсійного віку, позивачка вийшла у 2006р. на пенсію зі свого постійного місця роботи та продовжує по теперішній час мешкати разом із родиною за адресою спірного службового житла, оскільки вимоги про її виселення зі службового жилого приміщення не висувалися (до речі й минув строк позовної давності для пред'явлення цих вимог), надання іншого житла в порядку ст. 125 ЖК УРСР колишнім керівництвом позивачки, відповідачем - їй не пропонувалося. Згідно п. 6 Постанови Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. № 37 «Про службові приміщення» жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під час судового розгляду було встановлено, що потреба у використанні квартири [ADDRESS], як службової, що рахується зареєстрованою за даними технічного паспорту за Прикордонною держінспекцією з карантину рослин по Одеській області, - відпала. На підставі ст. 125 ЖК УРСР осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менше як десять років не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення. Таким чином, позивачка має право на користування квартирою [ADDRESS] і виселенню без надання іншого житла не підлягає. З урахуванням вищевикладеного, доводи відповідача з приводу того, що в м. Рені продовжується функціонування прикордонного пункту карантину рослин, працівники якого повинні бути забезпечені службовим житлом, не можуть братися судом до уваги, оскільки керівництво відповідача не надало позивачці інше житлове приміщення в порядку ст. 125 ЖК УРСР, отже вона має право на постійне мешкання у раніше наданій їй квартирі, а оскільки обставини, за якими вона була надана [PERSON], змінилися, то спірну нерухомість слід виключити зі статусу службового житла. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved