Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Представник позивач [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право на проживання у будинку [ADDRESS] . Посилається на те, що [PERSON] та її чоловікові [PERSON] на праві приватної власності, в рівних долях належить житловий будинок [ADDRESS] . Рішенням Грушівської сільської ради № 1158 від 23.04.2015 р. за результатами перепису погосподарських книг с. Грушово, їхньому будинку було присвоєно номер [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер. У визначеному законом порядку позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. В належному [PERSON] будинку зареєстровані її донька, [PERSON] , зять [PERSON] та внук [PERSON] . Штрауб. Відповідач більше року у вказаному будинку не проживає та відмовляється добровільно знятися із реєстрації належного позивачці будинку. Реєстрація [PERSON] впливає на розмір її субсидії на комунальні платежі. Просить задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Просить справу розглянути в її відсутності. Відповідач [PERSON] та представник Грушівської сільскої ради у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до\~ст.\~247\~ч.\~2\~ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтями 319, 321, 391 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Під час розгляду справи суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.04.2010 р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.04.2010 р. [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.06.2020 р. державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори Лешко Н.Ф., видано свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] , спадкоємцем цього майна після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] , у тому числі з урахуванням 1/6 частки, від якої відмовилася донька [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину 1/3 частки видано [PERSON] , а свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частки ще не видано. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним та припинення правовідношення. Актом обстеження житлово-побутових умов від 13.04.2020 р. та довідкою Грушівської сільської ради № 638 від 13.04.2020 р. стверджено, що в житловому будинку в [ADDRESS] , проживають наступні особи: власниця домоволодіння [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , та внук [PERSON] , [INFO] . Також перевіркою втстановлено, що зять заявниці [PERSON] , фактично не проживає в даному будинку, з січня 2019 року. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира, що передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із змісту постанови Верховний Суд України № 6-57цс11 від 16.01.2012 року вбачається, що аналіз норм цивільного законодавства України ст.ст. 16 ч. 1, 321 ч. 1, 391 ЦК України-, дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.\~ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] більше року не проживає у належному позивачці житловому будинику [ADDRESS] та будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому проживати у даному будинку суду не вказав, а тому його слід визнати таким, що втратив право на проживання в будинку, що належить позивачці. За таких обставин позовні вимоги про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Тому,

Outcome: approved