Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Представник заявника [PERSON] звернулась до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою, в якій просить встановити факт смерті громадянки України - [PERSON], [INFO], уродженки села Шарапівка Ровенковського району Луганської області, яка померла [INFO] року в м.Хрустальний Луганської області, Україна, причина смерті: хронічна недостатність кровообігу 3, кардіосклероз дифузний. В обґрунтування заяви представник заявника посилається на те, що [INFO] в м.Хрустальний Луганської області померла матір заявника [PERSON], [INFO], яка на час смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. З метою належної реєстрації смерті матері заявник через свого представника звернулася до Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Луганській області, але отримала відмову, у зв'язку з чим змушена звернутися до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 31.08.2018 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження. Учасники справи в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Заявник та її представник надали заяви про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі. Представник заінтересованої особи надав заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, рішення прийняти на розсуд суду. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 03.08.2018 за вих. № 5777/17.10-138 представнику заявника [PERSON] відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] за наданим документом на підтвердження смерті останньої, оскільки його форма не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 №545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за №1150/13024. Відповідно до паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого 05.05.2000 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, заявник - [PERSON], [INFO], уродженка м. Красний Луч Луганської області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження заявника серії [NUMBER] від 18.10.1974, де в графі «мати» вказана [PERSON] (російською мовою); свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 08.08.1992, згідно якого заявник після реєстрації шлюбу змінила прізвище на [PERSON] Згідно копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого 31.01.2002 Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженка с. Шарапівка Ровенковського району Луганської області, була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] На підтвердження факту смерті [PERSON] представник заявника надала дублікат лікарського свідоцтва про смерть №47, виданий 21.05.2018 медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, згідно якого [PERSON], [INFO], померла [INFO] року в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті: хронічна недостатність кровообігу ІІІ ст., кардіосклероз дифузний. Представник заявника також надала свідоцтво про смерть, видане 03.11.2017 установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, згідно якого [PERSON], [INFO], померла [INFO] в м.Хрустальний (Красний Луч). Також на підтвердження факту смерті [PERSON] представником заявника до матеріалів справи додано накладну на придбання ритуального приладдя. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, свідоцтво про смерть суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], яка померла [INFO], підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved