Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Представник заявника - адвокат Голик Євген Валерійович в інтересах заявника [PERSON] , пред`явив до Семенівського районного суду Чернігівської області в порядку окремого провадження заяву про встановлення факту постійного проживання, у якій представник заявника просив: встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , уродженець міста Айзкраукле Латвійської Республіки постійно проживав в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та проживає по теперішній час. В обґрунтування своєї вимоги представник заявника зазначив про те, що з січня 1991 року заявник постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , разом зі своєю матір`ю - [PERSON] та братом - [PERSON] , куди переїхав з Латвійської Республіки. Паспортом громадянина України заявник не документувався. В серпні 2021 року заявник звернуся до Семенівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області з заявою про отримання паспорта громадянина України після досягнення 18-річного віку. Але в документуванні паспортом заявнику було відмовлено з тієї підстави, що з 1991 року факт реєстрації його місця проживання на території України не підтверджується, та було рекомендовано довести це в судовому порядку. Факт того, що заявник станом на 24 серпня 1991 року і по теперішній час постійно проживає на території України підтверджується наступним. Заявник народився [INFO] в м. Айзкраукле Латвійської Республіки. Наприкінці грудня 1990 року заявник разом з матір`ю та старшим братом переїхав жити до села Іванівка Семенівської міської об`єднаної територіальної громади Новгород-Сіверського району Чернігівської області. В 1994 році заявник вступив до першого класу Іванівської ЗОШ, яку закінчив у 2005 році. Згідно довідки Семенівської міської ради Чернігівської області № 537 від 08 вересня 2021 року [PERSON] , 1987 року народження, дійсно проживає в села Іванівка з 01 січня 1991 року і по теперішній час. Таким чином на час проголошення Незалежності України (24.08.1991 р.) та набрання чинності Законом України № 2235-ІІІ «Про громадянство України» (13.11.1991 р.) заявник в неповнолітньому віці проживав в Україні, але відповідного документа (паспорт громадянина України) про його українське громадянство у нього немає. Після проголошення Незалежності України заявник з території України жодного разу не виїздив. Мати та брат заявника отримали паспорти громадян України, оскільки також проживали станом на 24 серпня 1991 року на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України в неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року по даний час заявнику потрібне для отримання паспорта громадянина України, оскільки на його звернення йому було відмовлено у видачі паспорта через те, що він не може засвідчити своє перебування у громадянстві України. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватись із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 р. № 215, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспортів громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 р., проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. У п. 44 вказаного вище «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення громадянства України подається відповідне рішення суду. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 3 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого прядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення та якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно ст. 293 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в окремому провадженні про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності зі ст. 315 ЦПК України суд розглядає також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 363/214/17-ц, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. У судовому засіданні заявник [PERSON] та представник заявника - адвокат Голик Євген Валерійович у судовому засіданні заяву підтримали повністю, просили її задовольнити з підстав, наведених у заяві, та дали пояснення, які вказують на те, що заява, на їх думку, може бути задоволена за обставин вказаних у неї. Представник заінтересованої особи - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, головний спеціаліст Семенівського сектору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Хромець Людмила Миколаївна у судовому засіданні не заперечувалаа проти задоволення заяви. Суд, заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне вирішити заяву за наведених у ній обставин, які суд вважає доведеними, через те, що вони у повному обсязі підтверджуються даними зазначених вище документів, які були досліджені судом у судовому засіданні. Судом встановлено, що з січня 1991 року заявник [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю матір`ю - [PERSON] та братом - [PERSON] , куди вони переїхали з Латвійської РСР. Паспортом громадянина України заявник не документувався. В серпні 2021 року заявник звернуся до Семенівського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області з заявою про отримання паспорта громадянина України після досягнення 18-річного віку. Але в документуванні паспортом заявнику було відмовлено з тієї підстави, що з 1991 року факт реєстрації його місця проживання на території України не підтверджується, та було рекомендовано довести не в судовому порядку. Факт того, що заявник станом на 24 серпня 1991 року і по теперішній час постійно проживає на території України підтверджується наступним. Заявник народився [INFO] в м. Айзкраукле Латвійської Республіки. Наприкінці грудня 1990 року заявник разом з матір`ю та старшим братом переїхав жити до села Іванівка Семенівської міської об`єднаної територіальної громади, Новгород-Сіверського району Чернігівської області. В 1994 році заявник вступив до першого класу Іванівської ЗОШ, яку закінчив у 2005 році. Згідно довідки Семенівської міської ради Чернігівської області № 537 від 08 вересня 2021 року [PERSON] 1987 року народження, дійсно проживає в села Іванівка з 01 січня 1991 року і по теперішній час. Таким чином на час проголошення Незалежності України (24.08.1991 р.) та набрання чинності Законом України № 2235-ІІІ «Про громадянство України» (13.11.1991р.) заявник в неповнолітньому віці проживав в Україні, але відповідного документа (паспорт громадянина України) про його українське громадянство у нього немає. Після проголошення Незалежності України заявник з території України жодного разу не виїздив. Мати та брат заявника отримали паспорти громадян України, оскільки також проживали станом на 24 серпня 1991 року на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України в неповнолітньому віці станом на 24 серпня 1991 року по даний час заявнику потрібне для отримання паспорта громадянина України, оскільки на його звернення йому було відмовлено у видачі паспорта через те, що він не може засвідчити своє перебування у громадянстві України. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватись із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до п. 7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 р. № 215, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспортів громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 р., проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. У п. 44 вказаного вище «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень» встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення громадянства України подається відповідне рішення суду. Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 3 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого прядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення та якщо встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно ст. 293 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в окремому провадженні про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності зі ст. 315 ЦПК України суд розглядає також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих або майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 363/214/17-ц, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. При цьому не виключається встановлення факту постійного проживання на території України. Оскільки встановити юридичний факт проживання на території України може тільки суд, тому заявник змушений звернутися до суду з цією заявою, і тільки після встановлення судом вказаного факту він зможе отримати паспорт громадянина України. Будь-якого спору про право з матеріалів цивільної справи не вбачається, тому підстави для залишення заяви без розгляду відсутні. За таких обставин суд вважає заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved