Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Представник відповідача [PERSON] «Рівнеазот» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав, заперечив проти їх задоволення з підстав викладених у запереченнях проти позову, покликаючись на тяжке матеріальне становище відповідача. В судовому засіданні, позивач [PERSON], свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав викладених у позові, просить суд, стягнути з [PERSON] «Рівнеазот» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 07.06.2017 року по 29.06.2017 року, в сумі 6179,24 грн. та стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі по сплаті судового збору. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Судом встановлено, що наказом № 880-ВК від 28 березня 2017 року позивач був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю. Рішенням Рівненського районного суду у справі №570/1594/17 від 06.06.2017 року, яке набрало законної сили 27.06.2017 року з [PERSON] «Рівнеазот» стягнуто на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 34900,83 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 06.06.2017 року. Однак, стягнуті кошти надійшли на рахунок позивача 30.06.2017 року, що стверджується копією виписки по банківському рахунку, відкритому на імя позивача по справі [PERSON] за період з 30.06.2017 по 07.07.2017 року, виданою Філією АТ «Укрексімбанк» у м. Рівному. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обовязок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, не заслуговують на увагу. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не доведені і судом такі обставини не встановлені. Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-76цс14) та у постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15). Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи те, що тяжке матеріальне становище відповідача та відсутність у відповідача коштів, не виключає його відповідальності за не проведення розрахунку з позивачем при звільненні у встановлені законом строки, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. \~На підставі викладеного,

Outcome: approved