Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

Представник позивача в своєму уточненому позові просить суд скасувати п. 1.15 додатку 4 до рішення Харківської міської ради XLIV сесії IV скликання від 23.12.2005 № 260/05 «Про надання у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», яким передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 508 кв.м. по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Також просить суд визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0508 га, кадастровий номер [NUMBER], виданий на ім'я [PERSON] на підставі рішення Харківської міської ради 44 сесії 4 скликання від 23.12.2005 № 260/05, та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 02.08.2006 за № 710667100063. Крім того, просить скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) на земельну ділянку по [ADDRESS] площею 0,0508 га, кадастровий номер [NUMBER]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивачці [PERSON] на праві власності належить ? частина зазначеного вище будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Під час оформлення спадщини за померлим [PERSON] позивачу стало відомо, що до складу спадщини входить земельна ділянка по вказаній вище адресі площею 0,0508 га, на якій розташована належна позивачу ? частина зазначеного вище будинку. Відповідач [PERSON] успадкував після померлого [PERSON] 2/3 частин зазначеної земельної ділянки, а позивачка - 1/3 частину зазначеної ділянки. Представник позивача вважає, що зважаючи, на належність позивачці ? частини зазначеного вище будинку, пропорційно до цієї частки позивачці має належати земельна ділянка. Разом з тим, згідно державному акту на право власності [PERSON] в цілому належить право власності на зазначену земельну ділянку, хоча на час прийняття рішення Харківською міською радою в 2005 році він не був власником всього зазначеного будинку. Таким чином, успадкування позивачкою 1/3 частини зазначеної земельної ділянки не відповідає її частці в праві власності на вказаний будинок і є значно меншою частиною ніж та, яка є необхідною для обслуговування житлового будинку і споруд. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечують. В своїх письмових запереченнях (т.2 а.с.50) представник відповідача посилається на те, що за життя [PERSON] його рідний син [PERSON] знав про існування рішення ХМР про надання земельної ділянки у власність [PERSON], про видачу останньому державного акту та про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON], але їх не оспорював, до суду не звертався, не вважав, що вказаним рішенням, державним актом та реєстрацією права власності порушуються будь-які його права. Рішенням Орджонікідзевського райсуду м.Харкова від 18.09.2009 року у справі №2-2624/09 було встановлено порядок користування вказаною вище земельною ділянкою у відповідності до часток у праві власності на земельну ділянку, які становлять по ? частині для кожного співвласника. До зустрічної позовної заяви [PERSON] додав державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], який вивчався судом та про який зазначено у тексті судового рішення. [PERSON] з моменту винесення рішення ХМР (23.12.2005 рік), з моменту отримання державного акту та державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку до моменту своєї смерті ([INFO]) не вважав, що його права вказаними діями порушуються, їх не оспорював, до суду з позовами не звертався. Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про захист її порушених майнових прав, які вона отримала в порядку спадкування після смерті свого батька. Оскільки її батько за життя вказаних дій не оскаржував та взагалі не вважав, що його права на вказану земельну ділянку такими діями порушуються, то права [PERSON] також ніяким чином вказаними вище діями не порушуються, а тому у останньої відсутні права на звернення до суду з цього приводу. Крім того, з тексту позову вбачається, що фактично позивачка оспорює не саму процедуру приватизації земельної ділянки та не її результат, а розмір частки ділянки, яка отримана нею в порядку спадкування. Тобто сам перехід права власності від держави до фізичної особи позивачкою не оспорюється. Таким чином, представник відповідача вважає, що позивачка обрала невірний спосіб захисту свого права - шляхом визнання недійсним правовстановлюючого документу на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації. Представник відповідача вважає, що правильним способом захисту був би позов про зміну часток у праві власності на земельну ділянку та визнання за позивачкою права власності на ? частку, що відповідачем не оспорюється. Відповідач [PERSON], представник Харківської міської ради, представник Управління Держгеокадастру у місті Харкові Харківської області в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомили. Зважаючи на це суд визнав можливим проводити розгляд даної справи у їх відсутності. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 07.12.2004 року [PERSON] подарував [PERSON] і [PERSON] по ? частині житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS]. На підставі зазначеного договору дарування за [PERSON] і [PERSON] 18.12.2004 року було зареєстровано право власності по ? частині вказаного домоволодіння за кожним (т.1 а.с.17-22). Відповідно до п. 1.15 додатку 4 до рішення Харківської міської ради 44 сесії 4 скликання від 23.12.2005 року № 260/05 «Про надання у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 508 кв.м. по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1 а.с.23-25). Заява [PERSON] за 2004-2005 роки про надання йому у приватну власність зазначеної вище земельної ділянки в Харківській міській раді не збереглася через знищення звернень громадян за вказаний період (а.с.187-190). На підставі вказаного рішення Харківської міської ради [PERSON] 02.08.2006 року було видано Державний акт на право власності на зазначену вище земельну ділянку серії [NUMBER], площею 0,0508 га, кадастровий номер [NUMBER] (т.1 а.с.26,31). Рішенням Орджонікідзевського райсуду м.Харкова від 18.09.2009 року у справі №2-2624/09 було встановлено порядок користування [PERSON] і [PERSON] вказаною вище земельною ділянкою у відповідності до часток у праві власності на земельну ділянку, які становлять по ? частині для кожного співвласника (т.2 а.с.51-53). [PERSON] помер [INFO] (т.1 а.с.27). [PERSON] помер [INFO] (т.1 а.с.28). Заочним рішенням Орджонікідзевського райсуду м.Харкова від 16.03.2015 року за позивачкою [PERSON] визнано право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який був батьком позивачки. Вказаним рішенням суду також було поділено в натурі зазначений будинок між позивачкою [PERSON] і відповідачем [PERSON], яким належить однакова частка зазначеного будинку (т.1 а.с.13-15,16). Ухвалою Орджонікідзевського райсуду м.Харкова від 17.03.2017 року (т.1 а.с.125-126) було витребувано в управлінні Держгеокадастру у місті Харкові Харківської області копію матеріалів кадастрової справи на зазначену вище земельну ділянку (т.1 а.с.139-179), а у нотаріуса Галіщевої О.І. було витребувано копію матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] (т.2 а.с.1-49). Згідно матеріалів вказаної вище спадкової справи, після смерті [PERSON] позивачка [PERSON] має право на 1/3 частку у спадщині, а відповідач [PERSON] має право на 2/3 частки у спадщині. Спадковим майном є і зазначена вище земельна ділянка площею 0,0508 га, кадастровий номер [NUMBER]. Таким чином, позивачка має право на спадкування 1/3 частини зазначеної вище земельної ділянки, а відповідач [PERSON] має право на спадкування 2/3 частин зазначеної вище земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України (чинної на час прийняття рішення ХМР), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок встановлено ст..118 Земельного кодексу України (чинної на час прийняття рішення ХМР). Так, згідно зазначеної норми закону громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Згідно ст.377 ЦК України (чинної на час укладення вказаного вище договору дарування житлового будинку), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до ч.4 ст..120 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час укладення вказаного вище договору дарування житлового будинку), при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Згідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15 ), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Вирішуючи даний спір суд враховує, що згідно ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд бере до уваги, що за життя [PERSON] його рідний син [PERSON] знав про існування зазначеного вище рішення ХМР про надання земельної ділянки у власність [PERSON], про видачу останньому державного акту та про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON], але їх не оспорював, до суду не звертався, не вважав, що вказаним рішенням, державним актом та реєстрацією права власності порушуються будь-які його права. [PERSON] приймав участь у розгляді справи №2-2624/09, за результатами якої було ухвалено рішення Орджонікідзевського райсуду м.Харкова від 18.09.2009 року, яким було встановлено порядок користування вказаною вище земельною ділянкою у відповідності до часток у праві власності на земельну ділянку, які становлять по ? частині для кожного співвласника. До зустрічної позовної заяви [PERSON] додав державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON] [PERSON] з моменту винесення рішення ХМР (23.12.2005 рік), з моменту отримання державного акту та державної реєстрації права власності на вказану земельну ділянку до моменту своєї смерті ([INFO]) не вважав, що його права вказаними діями порушуються, їх не оспорював, до суду з позовами не звертався. Також суд враховує, що позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом про захист порушених майнових прав, які вона отримала в порядку спадкування після смерті свого батька, який за життя вказаних дій не оскаржував та взагалі не вважав, що його права на вказану земельну ділянку такими діями порушуються Крім того, з тексту позову вбачається, що фактично позивачка оспорює не саму процедуру приватизації земельної ділянки та не її результат, а розмір частки ділянки, яка отримана нею в порядку спадкування. Тобто сам перехід права власності від держави до фізичної особи позивачкою не оспорюється. Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позивачкою та її представником не доведено порушення прав позивачки ухваленим 23.12.2005 року рішенням Харківської міської ради про передачу у приватну власність [PERSON] вказаної вище земельної ділянки, як не доведено і порушення її прав видачею зазначеного вище державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], і не доведено порушення її прав державною реєстрацією права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, а тому з цих підстав суд відмовляє в задоволенні всіх позовних вимог позивачки. Зважаючи на те, що суд розглядає дану справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів, суд при розгляді даної справи не може вийти за межі заявлених позовних вимог і підстав позову, а тому захист майнових прав позивачки, які вона отримала внаслідок спадкування після смерті її батька, має відбуватися у спосіб, визначений законом або договором (ст..5 ЦПК України). 26.04.2017 року представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про застосування позовної давності і відмови в позові в тому числі на цій підставі (т.2 а.с.56). В цій заяві представник посилається на те, що позивачка звернулася до суду з позовом 21.11.2016 року, а з моменту прийняття рішення ХМР 23.12.2005 року, з моменту видачі державного акту та з моменту реєстрації права власності на земельну ділянку і до моменту подання позову минуло більше ніж три роки, а тому по усім вимогам позивачки сплив строк позовної давності до моменту подання позову. Приймаючи до уваги, що є підстави для відмови в позові в зв'язку з тим, що позивачка не довела порушення її прав, то заява про застосування строку позовної давності і про відмову в позові на цій підставі не розглядається і не обґрунтовується судом. При цьому суд враховує положення про те, що в разі безпідставності заявлених позовних вимог і пропуску строку позовної давності одночасно, суд відмовляє в позові не за пропуском строку позовної давності, а за необґрунтованістю заявлених позовних вимог. Відповідно до ст..141 ЦПК України судові витрати позивачки відносяться на її рахунок, так як суд відмовляє в задоволенні всіх її позовних вимог.

Outcome: dismissed