Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою, в якій просив усунути перешкоди у здійсненні мою права користування та розпорядження 1/5 частиною квартири [ADDRESS] шляхом зняття арешту накладеного постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Лущай Н.Ю. від 08.10.2007 року по кримінальній справі № 06-8204. В обґрунтування позову представник зазначив, що у [PERSON], [INFO] перебуває на праві приватної власності 1/5 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 2156, виданого ЖВУ-2 Південно-Західної залізниці м. Києва. При звернені до нотаріальної контори м. Києва з наміром вчинити дії по поділу своєї власності, позивачу стало відомо, що на 1/5 частина квартири [ADDRESS] постановою слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві Лущай Н.Ю. від 08.10.2007 року було накладено арешт в рамках кримінальної справи № 06-8204. Листом Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 22.01.2015 року на звернення [PERSON], вказано, що арешт на 1/5 частину квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON], 1930 року народження накладено у ході розслідування кримінальної справи № 06-8204 по обвинуваченню [PERSON], 1964 року народження, оскільки кримінальна справа перебуває у Печерському районному суді м. Києва, слідчий не може приймати будь-яких рішень по даній кримінальній справі. Таким чином, оскільки право позивача на користування та розпорядження власним майном порушено, вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте до суду надійшли пояснення, в яких представник відповідача при розгляді позову поклався на розсуд суду та просив справу розглядати без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 2156, виданого ЖВУ-2 Південно-Західної залізниці м. Києва, 1/5 частина квартири [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON]. Даний факт також підтверджується Довідкою Форми 3 № 1512 від 23.07.2014 року, виданої Центром обслуговування споживачів № 1 Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду». З матеріалів справи вбачається, що відповідно до постанови слідчого Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 08.10.2007 року про накладення арешту на майно, було накладено арешт на особисте майно [PERSON], [INFO], а саме на 1/5 частину квартири [ADDRESS]. Крім того, з судом також встановлено, що відповідно до паспорту [NUMBER] [PERSON], [INFO] зареєстрована в спірній квартирі. Протиправними діями відповідача, позивача було обмежено у праві користування та розпорядження 1/5 частиною квартири [ADDRESS]. Відповідно до вироку Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2010 року [PERSON], [INFO], було засуджено за ч.4 ст.190, ч.3 ст.358 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього індивідуального майна засудженої. Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 14.09.2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 22.03.2011 року вирок Печерського районного суду м. Києва від 09.07.2010 року залишено без змін. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ/майно/,яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.cт.317, 321 ЦК України власникові майна належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, враховуючи, що позивач є співвласником 1/5 частини у спірній квартирі, він має право на користування належним йому на праві власності майном, з правом вимагати захисту свого порушеного права. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що 1/5 частина квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON], [INFO], а не засудженій особі - [PERSON], [INFO], які як вбачається мають однакове прізвище, ім'я та по батькові. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Тобто, з точки зору закону під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Під правом розпорядження розуміється юридично забезпечена можливість власника визначати долю свого майна. Відповідно до ст.25 Цивільного Кодексу України цивільна правоздатність фізичної особи,тобто здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. припиняється у момент її смерті. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки слідчим Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві було незаконно застосовано арешт майна позивача, внаслідок помилкової ідентифікації майна засудженої [PERSON], [INFO]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved