Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Представник позивача в вересні 2017 року звернувся до суду із позовною заявою про визнання [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: Донецька область, м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), вул. Горіхова (колишня назва Калініна), буд. 26. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] є власником жилого будинку № 26 по вул.Горіхова (колишня назва Калініна) в м.Торецьку (колишня назва Дзержинськ) Донецької області. За вказаною адресою зареєстрована її онука [PERSON], [INFO]. Проте, з 2013 року [PERSON] в належному позивачу по справі жилому будинку не проживає. В добровільному порядку її онука [PERSON] зніматися з реєстраційного обліку за вказаною адресою не збирається. Донька позивача по справі, яка є матірю і законним представником відповідача [PERSON] також була зареєстрована за цією адресою, але на підставі рішення суду була знята з реєстраційного обліку. На теперішній час, їй самій приходиться нести всі затрати по утриманню будинку, сплачувати комунальні послуги відповідно до кількості осіб, зареєстрованих в її помешканні, тощо. Вважає, що [PERSON] необхідно визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно позивачу для зняття її з реєстраційного обліку за адресою: Донецька область, м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), вул.Горіхова (колишня назва Калініна), буд. 26. Позивач, її представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали повністю, наполягали на їх задоволенні. Належно повідомлений відповідач, її законний представник в судове засідання не з'явилися з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у їх відсутності суду не надавали, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивача по справі. Суду підтвердила, що в жилому будинку № 26 за адресою м. Торецьк, вул. Горіхова (колишня назва Калініна), з 2013 року ніхто не проживає, будинок стоїть закритий. Вислухавши пояснення всіх учасників судового засідання, показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України, Житловим кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення\~ або\~ не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач по справі є бабусею [PERSON], [INFO]. Відповідно до правовстановлюючих документів на жилий будинок позивач по справі [PERSON] є власником жилого будинку № 26 по вул. Горіхова (колишня назва Калініна) в м. Торецьку (колишня назва Дзержинськ) Донецької області. Згідно довідки про склад сімї № 3396 від 30.08.2017 року в жилому будинку за адресою: Донецька область, м. Торецьк (колишня назва Дзержинськ), вул. Горіхова (колишня назва Калініна), буд. 26, зареєстрована її онука, [PERSON], [INFO], тобто відповідач по справі. Із повідомленої в судовому засіданні позивачем [PERSON] інформації, яка ні ким і ні чим не спростована, законний представник її онуки, а саме [PERSON] є її рідною донькою. Її онука є дитиною доньки від першого шлюбу. На теперішній час її донька зареєструвала шлюб з іншим чоловіком і разом з ним зареєстрована в його квартирі за адресою [ADDRESS]. Новий чоловік доньки не надає згоди на реєстрацію онуки [PERSON] в квартирі за їх спільним місцем проживання. Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються\~законом. З огляду на це, суд зазначає наступне. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року розяснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жили приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу, а саме дружина (чоловік), їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналіз зазначених положень законів дозволяє зробити висновок, що член сімї власника квартири втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено та підтверджено показаннями свідка [PERSON], що онука позивача по справі [PERSON] з 2013 року за місцем реєстрації не проживає. Тому позивач по справі вимушена нести всі витрати по утриманню жилого будинку, сплаті комунальних послуг, тощо. Факт того, що відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки також підтверджено актом вуличного комітету від 30.08.2017 року. Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд вважає, що відповідач [PERSON] з серпня 2013 року, тобто понад один рік, без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~ На підставі викладеного,

Outcome: approved