Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Представник позивача, [PERSON] , звернувся до суду із вказаним позовом в інтересах [PERSON] , в обґрунтування якого вказував, що 19 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким відповідач отримав 26302 грн., які зобов`язався повернути рівними платежами щомісячно до повного погашення боргу до 31 грудня 2019 року, про що написав розписку. Тобто відповідач мав сплачувати на користь позивача щомісячно по 4383,67 грн. до 31 грудня 2019 року. Отже між позивачем та відповідачем склались правовідносини на основі договору позики. Однак відповідачка на момент звернення позивача до суду не вчинила жодного платежу, за якими мала повернути позику до 31 грудня 2019 року, то позивач має право на стягнення відповідних коштів з відповідача в примусовому порядку в сумі 26302 грн., які представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача. Також на підставі ст. 625 ЦК через прострочення платежів з боку боржника просив стягнути суд з відповідача на користь позивача станом на 10 липня 2020 року інфляційні втрати в сумі 591,83 грн. та 3% річних в сумі 579,33 грн. Просив суд стягнути з відповідача також судові витрати, які складаються з оплати судового збору в сумі 840,80 грн. та з витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4500 грн. Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Шипенко М. С., в судове засідання не з`явились, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні позовних вимог та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання не з`явилась повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленою належним чином, надавши вдруге клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідно до ч. 13 ст. 128 ЦПК за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному «Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему». Суд зазначає, що на підставі заяви [PERSON] від 7 жовтня 2020 року відповідачка була повідомлена про призначення судового розгляду вказаної справи на 27 жовтня 2020 року об 13-00 год. шляхом надсилання їй смс-повідомлення, а про час та місце розгляду справи, призначений на 8 жовтня 2020 року об 11-00 год. [PERSON] була повідомлена поштою за місцем своєї реєстрації (а. с. 32, 35). Отже, суд встановив, що відповідач був двічі поспіль належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. За ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; а також першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: - неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; - повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; - неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; - неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому за ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене суд зазначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що у даному випадку підстави для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки відповідача до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Таким чином, з огляду на викладене обґрунтування суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом [PERSON] через повторну неявку відповідачки, [PERSON] , відсутні. Отже, на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до письмової розписки від 19 червня 2019 року [PERSON] отримала від [PERSON] позику в сумі 26302 грн., яку зобов`язалась повернути рівними щомісячними платежами до повного погашення в строк до 31 грудня 2019 року (а. с. 6). На підставі ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. На підставі ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Суд зазначає, що за своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц. Зважаючи на викладені законодавчі норми та правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що за письмовим договором позики від 19 червня 2019 року, укладеним між сторонами по справі, що вбачається із письмової розписки, наданої позивачем, в судовому засіданні було підтверджено передачу з боку [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 26302 грн. на виконання умов укладеного між ними договору позики. При цьому суд зазначає, що [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження проведення нею повного розрахунку з позивачем по такому договору позики. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведені правові норми вбачається, що через прострочення виконання умов договору позики [PERSON] має сплатити [PERSON] інфляційні витрати за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми. Зважаючи на встановлені судом обставини справи, суд бере до уваги наданий представником позивача розрахунок 3% річних та інфляційних витрат, які відповідають положенням ч. 2 ст. 625 ЦК, виходячи з обов`язку відповідача проводити погашення боргу щомісячними рівними платежами за договором позики від 19 червня 2019 року та враховуючи визначений законом індекс інфляції за період, вказаний у позовній заяві, тому вбачається, що інфляційні витрати позивача становили 591,83 грн., а 3% річних складали 579,33 грн. Таким чином судом було встановлено загальну заборгованість [PERSON] перед [PERSON] за договором позики від 19 червеня 2019 року з урахуванням сум за ч. 2 ст. 625 ЦК, яка дорівнює 27473,16 грн. (26302 + 591,83 + 579,33 = 27473,16). З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню шляхом стягнення заборгованості з відповідачки на загальну суму 27473,16 грн. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. За ч. 1-3 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підставі ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд повністю задовольнив заявлені позовні вимоги [PERSON] , то витрати позивача на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 4500 грн. підлягають задоволенню шляхом їх стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , як такі, що були доведені відповідно до ст. 137 ЦПК (а. с. 16-18, 19, 20, 21-22). На підставі ст. 141 ЦПК внаслідок задоволення позовних вимог на користь позивача з відповідача підлягає також стягненню витрати [PERSON] зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved