Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у квітні 2016 р. звернувся до суду з позовними вимогами [PERSON] про встановлення порядку зустрічей із дитиною та участі у її вихованні, усунення перешкод у спілкуванні. [PERSON] у січні 2017 р. звернулась до суду з зустрічними позовними вимогами про заборону у виїзді малолітньої [PERSON], [INFO] за межі України у супроводі батька громадянина Німеччини [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди та супроводу матері, [PERSON]; зобов'язати відповідача передати позивачці повторно виготовлений дитячий паспорт [PERSON], [INFO] В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що вона [INFO] р. народила дочку [PERSON], батьком якої є відповідач [PERSON], що підтверджеється відповідним свідоцтвом про народження дитини. Далі позивача зазначає, що після народження дочки, вона з відповідачем деякий час разом проживали у м. Мюнхені та поблизу Мюнхена у Німеччині, проте, оскільки умови проживаня були незадовільні, позивачка за погодженням відповідача 27.02.2013 р. разом з малолітньою дочкою повернулась в Україну. В подальшому позивачці стало відомо, що відповідач звернувся до поліції Німеччини із заявою про викрадення їх з позивачкою спільної дочки , у зв'язку з чим був виданий Європейський одер на арешт позивачки. Також, позивачка зазначає, що рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 22.12.2014 р. малолітню [PERSON], [INFO] повернуто до Німеччини. При цьому, у 2015 р. відповдіач звернувся до суду Німеччини, рішенням якого було надано дозвіл на виготовлення паспорта для їх малолітньої дитини. У зв'язку з чим позивачка вважає, що відповідач може вчиняти дії з примусового вивезення дитини за межі України без її відома та дозволу, а тому просила зустрічний позов задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.12.2017 р. позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду. В судове засідання позивачка не з'явилась, подала заяви про розгляд справи за її відсутності (а.с. 176, 182). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останньої. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином (а.с. 174, 180), а тому суд вважає можливим розглянути справу за відсутності останнього на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. В судовому засіданні встановлено, що батьками [PERSON], [INFO] оку народження, яка народилася в м. Шепетівка, Хмельницької області є [PERSON], громадянин Федеративної Республіки Німеччина та [PERSON], громадянка України, сторони по справі (а.с. 106). Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства; якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. З 01 вересня 2006 року для України набула чинності Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, прийнята в Гаазі 25 жовтня 1980 року, яка вступила в силу в 1980 році. Статтею 29 Конвенції передбачено, що ця Конвенція не перешкоджає ніякій особі, установі або органу, що заявляє про порушення прав піклування або доступу відповідно до положень статей 3 або 21, прямо звернутися до судових або адміністративних органів будь-якої договірної держави, на основі положень цієї Конвенції або на іншій основі. Головними цілями Конвенції, виходячи з преамбули та її положень, є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування. В Україні порядок роботи із заявами на підставі Конвенції та механізм взаємодії залучених органів визначається Порядком виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952. Згідно зі ст. 3 Порядку фізична або юридична особа, яка має право на опіку (піклування) над дитиною, може звернутися до Міністерства юстиції України або центрального органу будь-якої держави, що є стороною конвенції, із заявою про сприяння поверненню дитини з-за кордону на територію України чи з території України та заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини. Для України стороною Конвенції вважається тільки та держава, що визнала приєднання України до Конвенції або Відповідно до ст. 14 Закону України «Про громадянство» дитина, яка є особою без громадянства, один з батьків якої є громадянином України, а другий є іноземцем, реєструється громадянином України за клопотанням того з батьків, який є громадянином України; датою набуття громадянства України випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України. Відповідно до принципу ст. 6 Декларації ООН про права дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.02.2016 р. у задоволенні позову Головного управління юстиції у Хмельницькій області в інтересах [PERSON] до [PERSON] про забезпечення повернення малолітньої дитини до Федеративної Республіки Німеччина - відмовлено (а.с. 107-111). Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 07.12.2016 р. вказане вище рішення скасовано та постановлено нове, яким визнано незаконним вивезення та утримання [PERSON] на території України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 112-116). Як вбачається з описової частини вказаних вище рішень, [PERSON] та [PERSON] наділені спільними батьківськими правами по відношенню до неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою наданою у Мюнхені 15.10.2012 р. Також, судами було встановлено, що 13.09.2011 р. Німецьким посольством у Києві було видано паспорт Сібіні [PERSON] для закордонних поїздок. У дитини також наявний внутрішній німецький паспорт. 12.03.2015 р. відповідач [PERSON] звернувся до Дільничного суду Мюнхена з клопотанням про тимчасове негайне розпорядження суду про надання батькові єдиного права на визначення місця проживання дитини. Крім того, 16.03.2015 р. Дільничий суд Мюнхена прийняв рішення, що батьківське право щодо піклування про паспортні справи на дитину [PERSON] передану [PERSON], а саме про отримання останнім нового паспорту [PERSON] для повернення дитини. Статтею 4 Конвенції визначено, що Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акту порушення прав піклування або доступу. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави в якій вона проживає. Судами першої та апеляційної інстанції також було встановлено, що постійним місцем проживання малолітньої [PERSON] була Федеративна Республіка Німеччина. І батько дитини виконував свої батьківські права по відношенню до дитини. Згідно ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Суд, враховуючи обсяг поданих вимог зустрічного позову приходить до висновку що сторони, як батьки малолітньої [PERSON], [INFO] мають рівні права щодо піклування, виховання та будь-якої участі у житті дитини. Крім того, судом було встановлено, що відповідач [PERSON] у 2013 р. оформив проїзний документ (паспорт) на малолітню дитину, як зазначено вище [PERSON] у 2015 р. отримав повторно паспорт для дочки, які в судовому порядку не вилучалися, а тому є дійсними, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для заборони у виїзді малолітньої у супроводі батька [PERSON] Також не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідача передати їй повторно виготовлений дитячий паспорт [PERSON], [INFO], оскільки такі вимоги не мають правового підгрунття. З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку що позивачка не довела позовні вимоги в супереч ст. 60 ЦПК України, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed