Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Колцуняк Ю.В. звернувся з даним позовом в якому просить: визнати недійсним договір фінансового лізингу від 28 серпня 2018 року №01249, укладений між [PERSON] та ТОВ «Авентус Фінанс» та стягнути з відповідача на користь позивача 48000,00 гривень сплачених нею коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначають, що умови вищезазначеного договору, укладеного між сторонами, є несправедливими, не містять відповідних додатків та акту прийому-передачі Предмета договору, що порушує принцип добросовісності, містять істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, що завдало шкоду позивачу як споживачу. Крім того, договір нотаріально не посвідчений, що є грубим порушенням закону і свідчить про нікчемність даного договору. З огляду на вказане, просять задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою від 03 грудня 2018 року відкрито провадження у даній справі. 09 січня 2019 року представник позивача [PERSON] - адвокат Колцуняк Ю.В. подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої підтвердив обставини, викладені у позовній заяві та просив: визнати недійсним договір фінансового лізингу від 28 серпня 2018 року №01249, укладений між [PERSON] та ТОВ «Авентус Фінанс» та стягнути з відповідача на користь позивача 50000,00 гривень, з яких: 48000 грн сплачених нею коштів за договором фінансового лізингу від 28 серпня 2018 року №01249, та 2000 грн витрат на автомобіль та добирання у м. Київ з метою укладання вказаного договору. Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено її до розгляду по суті. В судове засідання позивач не з'явилася, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позов пітримала, просила задовольнити, щодо заочного рішення не заперечила. Відповідач, будучи повідомленим про дату і час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив, відзиву не подав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що заявлений позов частково підлягає до задоволення, виходячи з таких міркувань. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 28 серпня 2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Фінанс» укладено договір №01249 фінансового лізингу, відповідно до якого предметом договору фінансового лізингу є транспортний засіб «RENAULT CAPTUR Life», вартістю 470100 грн, що визначено у п. 1.7 статті 1 та п. 6.2 статті 6 вищевказаного договору. [PERSON], 28 серпня 2018 року внесла на рахунок Відповідача авансовий платіж за Договором в сумі 48000,00 грн, що підтверджується платіжним доручення №б/н та квитанцією №17414823 від 28 серпня 2018року. Відповідно до п. 2.1.1, 2.1.2 ст. 2 Договору, лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет Лізингу, який визначено Лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного договору та інших письмових домовленостей між сторонами, та, на умовах викладених у Договорі, передати придбаний для Лізингоодержувача Предмет Лізингу. Згідно з п. 1.6 ст. 1 Договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу Предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 7.4 ст. 7 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 7.5. ст. 7 даного договору; Комісії за передачу Предмета Лізингу. Строк зазначений у даному пункті, за погодженням сторін може бути збільшено шляхом укладення додаткової угоди. Пунктом 7.1 ст. 7 Договору визначено, що комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу в розмірі 10 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до даного Договору. Комісія за організацію Договору входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Згідно з п. 7.2 ст. 7 Договору авансовий платіж складає частину від вартості Предмета Лізингу в розмірі 25 відсотків зазначеного у даному Договорі та у Додатку №1 до даного Договору. Крім того, п. 12.1 ст. 12 Договору передбачає, що лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.6 та 4.1, та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний Договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого Авансового платежу та/або частини Авансових платежів, 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. В такому випадку Лізингоодержувачу повертається 30% сплаченої Комісії за організацію Договору. Правовідносини, які виникли у зв'язку із укладенням договору лізингу для придбання транспортного засобу, між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Так, ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлює, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 807 ЦК України визначено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, яка висловлена 16.12.2015 року у постанові за наслідками розгляду цивільної справи №6-2766цс15, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) транспортного засобу та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору (ст. 3 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частин першої, другої ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином, договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб «RENAULT CAPTUR Life», а сторонами договору фізична і юридична особи, всупереч положень ч. 2 ст. 799 ЦК України не було нотаріально посвідчено, а тому він в силу положень ст. 220 цього ж Кодексу є нікчемним, що узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2766цс15 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1551цс16. Крім того, ч. 1 ст. 227 ЦК передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Необхідність наявності ліцензії у правовідносинах, що склались між сторонами випливає із змісту п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III (далі Закон від 12 липня 2001 року № 2664-III) за яким діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. А послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закон від 12 липня 2001 року № 2664-III). На це також звернув увагу Верховний Суд України у вказаній вище постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 і висновки якого враховує суд в даних правовідносинах. Тому, оскільки судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), укладений між сторонами договір суперечить вимогам законодавства. Стосовно підстав для визнання спірного договору недійсним, а саме щодо несправедливих умов, які містяться в ньому, то суд зазначає наступне. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із ч. 3 ст. 18 Закону від 12 травня 1991 року №1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Таку позицію про застосування наведених норм права висловив Верховний Суд України в постанові від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16 та в постанові від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16. Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (ч. 4 ст. 18 цього Закону). В правовідносинах, що виникли між сторонами, суд також враховує, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (ст. 808 ЦК). А тому, оскільки вибір продавця предмета лізингу в спірних правовідносинах здійснив відповідач, так як в матеріалах справи відсутня будь-яка інформація про вибір продавця позивачем і в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, зміст договору обмежує права споживача стосовно продавця предмету лізингу на випадок настання його відповідальності. За таких обставин суд приходить до висновку, що оспорюваний договір фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені п.п. 2, 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору, та не передбачає права позивача, як споживача, стосовно відповідача, у разі повного або часткового невиконання чи неналежне виконання ним договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку відповідача, як продавця (виконавця, виробника), що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому такі умови договору є несправедливими в розумінн ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також суд погоджується з доводами позивача про те, що при укладанні договору сторонами остаточно не визначено предмет лізингу, його вартість, не погоджено графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком №1 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу. Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на викладене, суд вважає, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору фінансового лізингу від 28 серпня 2018 року №01249 та в частині стягнення з відповідача авансового платежу в розмірі 48000 грн як наслідку його недійсності. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На думку суду не підлягають задоволенню вимоги щодо стягнення з відповідача 2000 грн витрачених коштів на перевезення (транспортування) у м. Київ з метою укладення вказаного договору, оскільки такі витрати відповідно до ст. 133 ЦПК України, не є ні судовим збором, ні витратами, пов'язаними з розглядом справи. Також слід зазначити, що вказані витрати позивачем та її представником не підтверджені жодними відповідними допустимими доказами. В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь держави слід стягнути 1921 грн судового збору. На підставі ст.ст. 12, 13, 80, 81, 141, 247, 263, 264, 265, 280, 289 ЦПК України, ст.ст. 216, 220, 236, 799, 807, 808 ЦК України, ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», суд, -

Outcome: partial