Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-05 00:00:00

Представник позивача - адвокат Кузьмінов Д.В. звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якому просить усунути [PERSON] перешкоди у користування кватирою, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що він є власниками спірної квартири, яку придбав у відповідача 26.11.2020. Після укладення договору купівлі-продажу колишній власник спірної квартири [PERSON] не знявся з реєстрації місця проживання за адресою спірного житла. Вказана обставина порушує права власності позивача. Відповідач відзив на позов не надав. Ухвалою суду від 15.12.2020 відкрите провадження у справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив. Представник позивача - адвокат Чорний М.О. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його і позивача участі. Проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання 01.03.2021, 06.04.2021 не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомив, заяву про розгляд справи без його участі не надав. У зв`язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] . Право власності на квартиру він набув на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2020 реєстровий № 4755. Продавцем спірної квартири та її колишнім власником є відповідач [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються вказаним договором, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2020. Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14.12.2020 відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою спірної квартири. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК УРСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Цей висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14. Суд встановив, що відповідач, як колишній власник спірної квартири, втратив право користування нею з 26.11.2020 - моменту продажу ним спірної квартири позивачам, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідач [PERSON] в силу частини пункту 1 частини першої статті 346 ЦК України втратив право користування спірною квартирою, у зв`язку з припиненням його права власності на неї. Таке втручання у право відповідача на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 346 ЦК України), переслідує легітимну мету - захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивача, що є пропорційним втручанням у вказані права. При цьому, суд врахував, що відповідач [PERSON] втратив інтерес до спірної квартири, відчуживши її позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений ним судовий збір у сумі 840,80 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved