Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

представник позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви позивачем зазначено, що 25.06.2007 року [PERSON] купила квартиру за адресою: [ADDRESS] . Перебувала у шлюбі з відповідачем. 27.09.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. У придбаній позивачем квартирі був зареєстрований відповідач, але фактично не мешкає в ній з вересня 2016 року. Відповідач після розірвання шлюбу забрав свої особисті речі та виїхав в невідомому напрямку, з того часу зв`язок з ним втратився. Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до свого провадження, відкрито спрощене позовне провадження, та призначено судове засідання з повідомленням (викликом) сторін для розгляду справи по суті, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву з одночасним надісланням копії відзиву відповідно до вимог ч. 4 ст. 178 ЦПК України позивачу. Судове засідання по цивільній справі неодноразово відкладалось, в зв`язку з неявкою до суду відповідача. До судового засідання призначеного на 31 березня 2021 року позивач [PERSON] та її представник адвокат Руднєва Інна Сергіївна не з`явились, про дату, час та місце проведення судового розгляду повідомлялись належним чином, в матеріалах справи є заява, про розгляд справи без її участі та участі представника, на позовних вимогах наполягають, щодо заочного розгляду не заперечують. Відповідач [PERSON] , який про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином: у відповідності до пункту 2 частини 7 статті 128 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, до судового засідання не з`явився за невідомою суду причиною. Клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, але про причини неявки суд не повідомив, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без його участі. При цьому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. У зв`язку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою в [ADDRESS] (а.с.4-7) РНОКПП [NUMBER] . Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 25.06.2007 року(а.с. 8-10). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до довідки № 127 від 1.02.2021 року наданої керівником [PERSON] про те, що за адресою в [ADDRESS] зареєстровані троє осіб, а саме: [PERSON] -власник, [PERSON] -колишній чоловік, [PERSON] - син (а.с.15). Відповідно до акту про не проживання від 1.02.2021року наданого головою правління ОСББ «Берізка» [PERSON] , колишній чоловік позивач [PERSON] фактично не мешкає за вказаною вище адресою з вересня 2016 року, (а.с.16). Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до документальної інформації наданої Бахмутською міською радою від 16.02.2021 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім`ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Суд захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у судовому засіданні факт порушення права власності позивача відповідачем повністю доведений, а відтак позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved