Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Представник заявника звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт народження дитини. Вимоги заяви обґрунтовані тим, що [PERSON] знаходячись у м.Донецьк, [INFO] народила доньку та отримала медичне свідоцтво про народження №312 від 15.02.2021 згідно якого вона народила дитину жіночої статі вагою 4150,00 гр. та свідоцтво про народження № [NUMBER] від 12.03.2021. З цього приводу її представник звернувся до Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Міністерство юстиції України східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків) з метою отримання свідоцтва про народження сина, проте йому було відмолено. Заявник та її представник в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В заяві міститься клопотання про можливий розгляд справи без їх участі. Представник зацікавленої особи в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.7 ч.1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Судом встановлено, що громадянка України [PERSON] в м. Донецьк, Донецької області [INFO] народила дитину - дівчинку, вагою 4150,00 гр., про що свідчить копія медичного свідоцтва про народження № 312 виданого 15.02.2021 року Центром охорони материнства дитинства в м.Донецька. Відповідно до ч.1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Відповідно до п.п. а) п. 2 ч. 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024, що видається закладами охорони здоров`я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Згідно з абз. 5 ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - за відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Згідно відповіді Костянтинівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Міністерство юстиції України східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Харків) від 16.04.2021 року № 20.19-36-174, в проведенні державної реєстрації народження дитини [PERSON] відмовлено, оскільки заявником для підтвердження факту народження дитини пред`явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 № 2268-VIII діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження дитини для реалізації майнових та особистих немайнових прав [PERSON] , суд приймає до уваги надану копію медичного свідоцтва про народження, копію свідоцтва про народження, копію обмінної карти, та вважає, що заявлені вимоги в частині встановлення факту народження дитини, слід задовольнити, тим самим встановивши факт народження у [PERSON] , [INFO] в м. Донецьк, Донецької області, Україна, дитини жіночої статі, що надасть можливість заявникові отримати свідоцтво про народження дитини відповідно до законодавства України. Між тим, суд зазначає, що передчасно вказати у судовому рішенні ім`я дитини не має можливості, оскільки відповідно до вимог ст.ст.145-146 Сімейного Кодексу прізвище та ім`я дитини визначається за згодою батьків. До суду із заявою звернулася мати дитини, а згоди батьків на визначення імені дитини в матеріалах немає. Ім`я дитини має бути визначено при реєстрації факту народження у відділі реєстрації актів цивільного стану

Outcome: partial