Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-01 00:00:00

Представник позивача 16.12.2015 року звернувся до суду з указаним позовом, в якому зазначає, що [INFO] помер [PERSON], після смерті якого залишилася спадщина: три земельні ділянки загальною площею 3,98 га загальною вартістю 87557,93 грн. На випадок своєї смерті померлий склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачу. На момент смерті спадкодавця не було спадкоємців, які б мали право на обов'язкову долю у спадщині. Спадщину позивач прийняв шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме заволодів правовстановлюючим документом - державним актом про право власності на землю, а також передав земельні ділянки в оренду. Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, позивач отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. З огляду на викладені обставини, представник позивача просив суд визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO], на земельні ділянки площею 0,2986 га, 0,1584 га та 3,5240 га, надані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на землях Люджанської сільської ради Тростянецького району. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.34). Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Люджанська сільська рада подала заяву про розгляд справи без участі її представника, проти задоволення позову не заперечила (а.с. 33). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з таких мотивів. На підставі свідоцтва про смерть судом установлено, що [PERSON] помер [INFO], що є часом відкриття спадщини (а.с. 9). За життя [PERSON] склав заповіт, що був посвідчений секретарем виконкому Люджанської сільської ради Тростянецького району Сумської області 27 березня 2003 року, яким все своє майно заповів [PERSON]. Відповідно до посвідчувального запису секретаря Люджанської сільської ради указаний заповіт не змінювався та не скасовувався (а.с.10). Згідно з довідкою Люджанської сільської ради Тростянецького району Сумської області від 14.09.2015 року померлий [PERSON] проживав в м. Охтирка Сумської області в інтернаті для інвалідів, де і помер (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із земельної ділянки площею 3,98 га, переданої [PERSON] у приватну власність розпорядженням голови Тростянецької районної державної адміністрації від 25 березня 2002 року № 111, яка складається із 3,5240 га ріллі, 0,2986 га пасовищ, 0,1584 га сіножатей, розташована на території Люджанської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Право власності померлого [PERSON] на указану земельну ділянку підтверджується державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого 27 березня 2002 року (а.с.12) Відповідно до постанови державного нотаріусу Охтирської міської державної нотаріальної контори від 21.10.2015 року [PERSON] було відмовлено у прийнятті заяви про видачу свідоцтва про право власності на спадщину у зв'язку з пропущенням строку на звернення з такою заявою (а.с.16). Згідно із Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру, після смерті [PERSON], який помер [INFO] спадкова справа не заведена. Відповідно до роз'яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як установлено судом часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є [INFO] Відповідно до пунктів 4 та 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 16.01.2003, який набрав чинності 01.01.2004, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» (далі - ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7) відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Ураховуючи викладене та час відкриття спадщини після смерті [PERSON], при вирішенні питання про те чи вважається позивач [PERSON] такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] слід керуватися нормами ЦК УРСР. За приписами статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, оскільки позивач, заволодівши державним актом на право власності на земельну ділянку та передавши її в оренду, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, то вона відповідно до статті 549 ЦК УРСР уважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON]. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON], яка є спадкоємцем за заповітом, після смерті [PERSON] набула у порядку спадкування за заповітом право власності на належну померлому [PERSON] земельну ділянку площею 3,98 га, яка складається із 3,5240 га ріллі, 0,2986 га пасовищ, 0,1584 га сіножатей, що розташована на території Люджанської сільської ради Тростянецького району, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Оскільки нотаріус безпідставно відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тому захищаючи охоронювані законом права позивача, які оспорюються державним нотаріусом, таке право власності слід визнати за ним рішенням суду. За таких обставин, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved