Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Кіріченко В.М. звернувся 03.09.2018 до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Як вказує позивач, відповідач отримав кредит в розмірі 8800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керується п.2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Пунктом 1.1.3.2.4 договору для позивача передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Згідно п. 2.1.1.12.2 Договору у разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом клієнт сплачує банку проценти у розмірі, зазначеному в тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті http:privatbank.ua/kredity/, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору. У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом згідно п. 2.1.1.12.1 Договору клієнт сплачує банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в тарифах, що діють на дату нарахування. При непогашенні суми простроченого кредиту згідно п. 2.1.1.12.6.1 договору на суму від 100 грн клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Договору, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500,00 грн + 5% від суми позову. В порушення умов кредитування відповідач не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 20.06.2018 виникла заборгованість в сумі 23364,46 грн, з яких: 8483,15 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 15122,63 грн - пеня, 500,00 грн - штраф (фіксована частина) , 1088,78 - штраф (процента складова). Ухвалою судді Решетилівського районного суду Полтавської області Лизенко І.В. від 20.05.2019 було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи на 23.10.2019 (т. 1, а.с. 54-55). 05 червня 2019 року до суду надійшов відзив на позову заяву, де відповідач посилається на те, що позивач щодо подання позову недотримався норм ЦПК України, оскільки ним не було додано копію «підтвердження повноважень особи, що підписала позовну заяву» та витяг з «Тарифів банку»; Умови і правила не є складовими договору б/н від 25.07.2006; між сторонами ніколи не укладався договір у письмовій форм, що відповідно до п.2 ст. 1055 ЦК України такий договір є нікчемним; не було відкрито позивачем поточний рахунок на ім`я клієнта [PERSON] , що є істотною умовою та передбачено ч.1 ст. 1066 ЦК України; усний договір №б/н від 25.07.2006 не містить інших істотних умов, притаманних споживчому кредитуванню, а саме умов надання кредиту, цільового призначення кредиту, умови відкриття та обслуговування поточного рахунку позичальника, умови на яких позичальник зобов`язується повернути отриману суму кредиту; позивачем постійно в односторонньому порядку змінювалися умови усного договору б/н від 25.07.2006 в порушення чинного законодавства, зокрема, 01.09.2014 з 30% до 34,8% та 01.04.2015 з 34,8% до 43,2%; письмовий документ під назвою «Розрахунок заборгованості» не може вважатися належним та допустимим доказом щодо неналежного виконання зобов`язань відповідача, а лише ґрунтується на особистих припущеннях позивача; право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування датою 24.07.2008; судові витрати позивача в сумі 1762,00 грн не підтверджені належними та допустимими доказами; позивачем подано позов після спливу позовної давності (т. 1, а.с. 59-71). 15 липня 2019 року до суду від позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив з додатками, в яких представник відповідача Гаренко Н.В., яка діє на підставі довіреності, стосовно форми кредитного договору зазначила, що зміст договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином між банком і позичальником укладався договорі у письмовій формі та чинному законодавству не суперечить; щодо ознайомлення відповідача з умовами та правилами надання банківських послуг вказала, що у анкеті - заяві відповідач особистим підписом засвідчив, що згоден з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку. Сторонами при укладені договору були обговорені всі умови; щодо правомірності односторонньої відмови зміни тарифів та інших умов обслуговування представниця відповідача посилалася на Умови та Правила банківських послуг. Крім цього можливість зміни умов договору також передбачено розділом ІІ Постанови НБУ №705 від 05.11.2014, а саме банк має право вносити зміни до правил користування електронним платіжним засобом або тарифів на обслуговування електронного платіжного засобу, повідомивши про відповідні зміни користувача у спосіб, передбачений договором. Можливість зміни позивачем кредитного ліміту також передбачена умовами договору, зокрема, п. 2.1.1.2.3. Щодо строку позовної давності - відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицьовій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 06.2018. Позивач же звернувся до суду з позовом 30.08.2018, тобто до спливу позовної давності (т. 1, а.с. 74-99). 15 липня 2019 року до суду надійшли заперечення на відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості в яких відповідач [PERSON] зазначив наступне: твердження позивача про те, що підписанням заяви, відповідач приєднався до «Умов та правил надання банківських послуг», які разом з Правилами користування платіжною карткою та Тарифами складають договір у письмовій формі, спростовується статтею 1055 ЦК України, ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч. 2 2 ст. 207 ЦК України, оскільки в заяві відсутні всі істотні умови притаманні споживчому договору і сторони не досягли обопільної згоди на укладення кредитного договору в письмовій формі; банком не надано жодного первинного документу, крім копії заяви позичальника від 25.07.2006, які б свідчили про укладання договору; твердження позивача щодо правомірності односторонньої зміни тарифів та інших умов обслуговування суперечить пункту 11 частини 3 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»; поданий позивачем розрахунок заборгованості не може вважатися належним та допустимим доказом; посилання позивача щодо правомірності зміни кредитного ліміту суперечить пункту 11 частини 3 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»; строк дії договору закінчився 18 грудня 2006 року, а не останнього дня 06.2018, а позовна давність закінчилася 17 грудня 2009 року (т. 1, а.с. 101-108). Щодо викладених сторонами обставин у заявах по суті справи позивачем та відповідачем також надавалися письмові пояснення (т. 1, а.с. 110-117, т.2, а.с. 96-98, а.с.107-110). У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненка Ю.В. Ухвалою судді Зіненка Ю.В. від 05.08.2020 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче засідання на 11 год. 00 хв. 03.09.2020 року. 23 вересня 2020 року по даній цивільній справі проведено підготовче засідання і справу призначено до судового розгляду по суті на 09 жовтня 2021 року. Розгляд справи неодноразово відкладався, останній раз на 29 липня 2021 року. Сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися. В матеріалах справи міститься клопотання позивача про розгляд справ за відсутності позивача (т. 1, а.с. 39). Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили (т.2, а.с. а.с. 105,106). В зв`язку з цим суд проводить судове засідання у справі та вирішує процесуальні питання з урахуванням положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що 25 липня 2006 року між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] шляхом підписання заяви, укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 8800,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На звороті заяви зазначена базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору 3,6% на місяць із розрахунку 360 днів у році (т. 1, а.с. 13). У анкеті - заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.7). До анкети - заяви банком додано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (т.1, а.с.а.с. 14, 15-29). Дані витяги не містять підпису відповідача. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 20.06.2018 року становить 23364,46 грн, з яких: 8483,15 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 15122,63 грн - пеня, 1588,78 грн - заборгованість по судовим штрафам. Суд погоджується з тим, що даний розрахунок не є первинним документом, як зазначив представник відповідача [PERSON] , однак вказана в ньому сума заборгованості за відсотками в розмірі 8483,15 грн не спростована стороною відповідача, як і не було надано іншого розрахунку заборгованості. Подана представником відповідача [PERSON] « Таблиця створення штучної заборгованості шляхом збільшення тіла кредиту за рахунок нарахованих відсотків, штрафів, пені за період з 01.06.2015 по 20.06.2018 не є власним розрахунком відповідача, а є суб`єктивною оцінкою наданого відповідачем доказу. Суд зазначає, що клопотань від сторони відповідача про проведення судової економічної експертизи до суду не надходило. Таким чином, вказаний розрахунок заборгованості за договором №б/н від 25.07.2006 в частині заборгованості за відсотками [PERSON] в сумі 8483,15 грн, приймається судом до уваги. Відповідно до довідки Приватбанку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] (договір б/н): старт карткового рахунку 18.06.2006 № [NUMBER] , 18.06.2006 кредитний ліміт встановлено в розмірі 3000,00 грн; 18.09.2008 кредитний ліміт збільшено до 8800,00 грн; 12.02.2009 кредитний ліміт зменшено до 4400,00 грн; 23.10.2009 кредитний ліміт збільшено до 5000,00 грн.; 12.09.2011 кредитний ліміт збільшено до 8000,00 грн; 03.01.2017 кредитний ліміт зменшено до 0 грн (т.1, звор. а.с. 225). Відповідачу [PERSON] на підставі кредитного договору було видано кредитні картки: № [NUMBER] , дата відкриття 01.08.2006, терміном дії до 03/15; № [NUMBER] , дата відкриття 22.04.2013, терміном дії до 08/16; № [NUMBER] , дата відкриття 14.07.2014, терміном дії до 07/17; № [NUMBER] , дата відкриття 07.08.2014, терміном дії до 01/18; № [NUMBER] , дата відкриття 12.11.2014, терміном дії до 06/18 (т.1, звор. а.с. 226). Відповідно до виписки по картковому рахунку [PERSON] , останній користувався наданими картками, здійснюючи покупки в магазинах, перекази, знімаючи готівкові кошти та поповнюючи свій рахунок, фактично погодившись на запропоновані банком умови (т.1, а.с.а.с. 81-94). Щодо посилання представника відповідача [PERSON] [PERSON] на те, що виписка по картковому рахунку не є належним доказом по справі, оскільки не містить всіх обов`язкових реквізитів, передбачених нормативно - правовими актами, суд зазначає наступне. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін. Отже банківська виписка про стан рахунку , яка завірена належним чином та містить всі необхідні дані для ідентифікації боржника, дати здійснення операцій між банком та відповідачем [PERSON] , код валюти тощо, є належним та допустимим доказом в даній справі, який підтверджує як факт користування кредитними коштами, так і сплату заборгованості та процентів за кредитом (т.1, а.с.а.с.81-94). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом встановлено, що у заяві позичальника від 25 липня 2006 року процентна ставка визначена у розмір 3,6% на місяць із розрахунку 360 днів у році, дана заява містить підпис відповідача [PERSON] (т. 1, звор. а.с.13). Отже сторони належним чином обумовили у письмовому вигляді розмір сплати процентів за користування кредитними коштами. Щодо зауважень представника відповідача на те, що позивачем постійно в односторонньому порядку змінювалися умови усного договору б/н від 25.07.2006 в порушення чинного законодавства, зокрема, 01.09.2014 з 30% до 34,8% та 01.04.2015 з 34,8% до 43,2% слід зазначити, що в розрахунку заборгованості станом на 31.05.2015, на який посилається сторона відповідача, зазначена річна процентна ставка, максимальний розмір якої становив 43,2%. В той же час сторонами в заяві річна ставка визначена у розмірі 3,6% на місяць із розрахунку 360 днів у році, що також становить 43,2% на рік. Тобто, відсоткова ставка зазначалася банком у межах, узгоджених сторонами при укладенні договору та не перевищувалася і в розрахунку заборгованості станом на 20.06.2018. Суд погоджується з твердженням представника відповідача [PERSON] щодо поширення на спірні правовідносини дії Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на таке. Відповідно до частини першої та третьої статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. А отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 р., справа № 342/180/17. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Однак, враховуючи, що відповідач фактично отримав та використав кошти позивача, які в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд за наявністю на те правових підстав, стягує з відповідача, як боржника, на користь позивача в примусовому порядку суму узгоджених в договорі відсотків, у відповідності до наданого позивачем розрахунку, а саме: в розмірі 8483,15 грн, задовольнивши позов в цій частині. При цьому суд враховує те, що позивачем не здійснювалося нарахування відсотків поза межами строку дії виданої [PERSON] останньою кредитної картки - до останнього дня 06.2018. В той же час у заяві відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. А довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 липня 2006 року шляхом підписання заяви. А тому відсутні підстави вважати, що сторони погодили відповідальність у вигляді неустойки та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань; та, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Тому позов в частині стягнення пені в сумі 15122,63 грн та заборгованості по судовим штрафам в сумі 1588,78 грн є необґрунтованим та до задоволення не підлягає, що в цілому відповідає висновкам Верховного Суду викладених у Постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17. Щодо посилань сторони відповідача на недотримання сторонами письмової форми при укладенні договору суд зазначає, що враховуючи те, що відповідач підписав заяву від 25 липня 2006 року, отримував платіжні картки, що підтверджується фото [PERSON] з карткою (т.1, а.с. 95), користувався кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, даний кредитний договір не може бути визнаний недійсним. Перевипуск платіжних карток у подальшому, у тому числі з оформленням платіжної картки іншого класу, не свідчить про укладення іншого кредитного договору, недодержання його письмової форми та не є підставою недійсності кредитного договору. До такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.11.2019 р. по справі №373/212/16-ц. У рішенні Верховного Суду України від 22.03.2017 р. у справі №6-2320цс16, яке просить врахувати представник відповідача [PERSON] [PERSON] , суд дійшов висновку про те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов`язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. В даній справі суд керувався правовими позиціями Верховного Суду та Верховного Суду України, які не суперечать вказаній правовій позиції. Так само не суперечать висновку суду по цій справі і правовій позиції ВСУ у справі №6-16цс Щодо поданої представником відповідачки [PERSON] заяви про те, що позов подано після спливу позовної давності , суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Оскільки відповідач останній раз здійснювала погашення заборгованості 04.05.2017 на суму 6000,00 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку та свідчить про визнання ним свого боргу, позивач звернувся з позовом до суду у вересні 2018 року (в межах строку позовної давності), то строк позовної давності не сплив. Обставина продовження строку дії укладеного між сторонами кредитного договору значення для визначення початку перебігу позовної давності не має, у зв`язку із її перериванням діями відповідача, які свідчать про визнання ним свого боргу. Тому посилання представника відповідача [PERSON] на постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі №444/9519/12 щодо пропущення строків позовної давності в даній справі не підлягає застосуванню, оскільки в даній справі відповідач вчинив дії, які свідчать про визнання ним свого боргу, перервавши строк позовної давності. Суд не бере до уваги посилання відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] на те, що судові витрати позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. До поданого позову позивачем додано платіжне доручення №PROM7ВР3Н6 від 27.08.2018 про сплату судового збору (а.с.1). Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (ч.2 цього закону). Відповідно до виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір по даній справі в розмірі 1762 грн 00 коп. було зараховано до Державного бюджету України (т.1, а.с.42). А отже, вказане платіжне доручення є належним доказом сплати позивачем судового збору. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За загальним правилом, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в сумі 8483,15 грн, тобто 36,31 % від суми позову, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судові витрати в сумі 639,78 грн. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 549, 551, 611, 612, 633, 634, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial