Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення, посилаючись на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . На теперішній час за адресою належної позивачу квартири зареєстровані однак не мешкають [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідачі ніколи не мешкали за місцем реєстрації, позивач їх зареєстрував в квартирі оскільки їм було необхідно для влаштування на роботу. На даний час місце знаходження відповідачів позивачу невідоме. У зв`язку з чим просить позовну заяву задовольнити, оскільки відповідачі своїм перебуванням на реєстраційному обліку створюють позивачу перешкоди у вільному користуванні належному йому майну. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, проти заочного рішення не заперечував. Відповідачі 1,2 у судове засідання не з`явились. Судом вживалися заходи щодо їх повідомлення про дату, час та місце розгляду справи. Про причини неявки відповідачі суду не повідомили. Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що пред`явлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно договору купівлі-продажу від 08.02.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прожуган М.А. і зареєстрований в реєстрі за № 8480, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . З акту № 81 від 23.03.2021 року про не проживання, який був складений за участю двох свідків, [PERSON] та [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS] з 2016 року , 2017 року. З довідки № 001078768 від 15.03.2021 року про склад сім`ї, вбачається, що сім`я складається з: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Частинами 1, 2 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не мешкають у квартирі з 2016 року, 2017 року, особистих речей в квартирі не мають, не сплачують за комунальні послуги, отже згідно з приведеною нормою втратили право користування житлом за місцем реєстрації. При цьому домовленості між сторонами з приводу строку відсутності відповідачів не існує. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Враховуючи вищевикладене, позовна заява підлягає задоволенню, оскільки дії відповідачів порушують права власника, нерухомого майна на вільне користування та розпорядження своїм майном. У зв`язку із задоволення позовних вимог суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів суму судового збору.

Outcome: approved