Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Представник позивача - адвокат Мельніченко А.М. в інтересах позивача [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: орган опіки та піклування - Служба у справах дітей виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, в якій просить суд: -позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] ; -в актовий запис № 49 від 29 листопада 2005 року, вчинений Білозірською сільською радою Черкаського району Черкаської області, внести зміни у прізвище дитини: замінити прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 23 липня 2005 року позивач у справі [PERSON] перебувала з відповідачем у справі [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2011 року було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбних відносин дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Протягом цього часу відповідач належним чином не виконує свої батьківські обов`язки щодо виховання та належного утримання дитини, а саме: не проявляє щодо сина батьківської турботи, не цікавиться життям, розвитком та здоров`ям дитини, не має з ним контакту та допустив утворення значної заборгованості по аліментах. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 22 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 29 жовтня 2020 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 29 жовтня 2020 року за заявою позивача [PERSON] підготовче судове засідання будо відкладено до 17 листопада 2020 року. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 17 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 21 грудня 2020 року, встановлено загальний порядок дослідження доказів у справі та зобов`язано орган опіки та піклування - Службу у справах дітей виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області надати у судове засідання належним чином обґрунтований висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] 21 грудня 2020 року у зв`язку з неявкою сторін проведення розгляду справи було відкладено до 09 лютого 2021 року. 09 лютого 2021 року сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися повторно. Позивач [PERSON] у адресованій суду заяві заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, судові витрати стягнути з відповідача, а розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач [PERSON] також подав до суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, у поданій заяві зазначив, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: органу опіки та піклування - Служби у справах дітей виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області - звернувся до суду з письмовим клопотанням, у якому розгляд справи просив проводити за відсутності представника Білозірської сільської ради, з позовними вимогами погодився. Водночас, 15 грудня 2020 року від Служби у справах дітей виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, як органу опіки та піклування, на адресу суду надійшов висновок щодо розв`язання даного спору. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з частиною 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За приписами частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів, провести судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Статтею 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги думки учасників справи, викладені ними у поданих до суду письмових заявах, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з позовної заяви та підтверджується наявними у справі доказами, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 23 липня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с. 8-9/. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження останнього серії [NUMBER] , виданим 29 листопада 2005 року Білозірською сільською радою Черкаського району Черкаської області /а.с. 10, 11/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2011 року шлюб між сторонами розірвано та стягнено з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, починаючи з 26 серпня 2011 року /а.с. 8-9/. Після розірвання шлюбу [PERSON] відновила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] », що підтверджується ксерокопією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 24 лютого 2015 року /а.с. 10/. З копії довідки виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 4312 від 08 липня 2020 року вбачається, що після припинення шлюбних відносин дитина проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] /а.с. 16/. Відповідно до копії довідки опорного навчального закладу «Білозірська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів» Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 85 від 08 серпня 2020 року встановлено, що неповнолітній [PERSON] у 2020 році закінчив 9-Б клас. За час його навчання батько учня, [PERSON] , жодного разу не відвідав заклад освіти, не був присутній на батьківських зборах та не цікавився навчанням сина. Вихованням дитини займається матір [PERSON] , яка систематично відвідує батьківські збори, шкільні свята та бере активну участь у житті класу, закладу освіти /а.с. 15/. З копії довідки про доходи № 155 від 06 липня 2020 року вбачається, що позивач у справі [PERSON] працює пожежним - рятувальником 2 державної пожежно - рятувальної частини 2 державного пожежно - рятувального загону Управління ДСНС України у Черкаській області та за період з січня 2020 року по червень 2020 року отримала грошове забезпечення в розмірі 81129,16 грн /а.с. 22/. Згідно з копією довідки-характеристики, виданої виконавчим комітетом Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області, № 4561 від 03 серпня 2020 року, а також копією службової характеристики, виданою начальником 2 державної пожежно - рятувальної частини 2 державного пожежно - рятувального загону Управління ДСНС України у Черкаській області, [PERSON] за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно /а.с. 7, 21/. Відповідно до копії акта обстеження умов проживання, затвердженого начальником Служби у справах дітей виконавчого комітету Білозірської сільської ради Лютою Н.О. 29 липня 2020 року, встановлено, що [PERSON] та її син [PERSON] проживають спільно з батьками позивачки [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання добрі, неповнолітній має власну кімнату та забезпечений необхідними меблями, технікою, книгами, сезонним одягом. Стосунки у сім`ї добрі, панують взаємоповага та розуміння, цінуються сімейні традиції в родині. [PERSON] має все, що необхідно, для задоволення його потреб /а.с. 18/. З копії довідки Служби у справах дітей виконавчого комітету Білозірської сільської ради № 103/01-33 від 29 липня 2020 року вбачається, що гр. [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , не перебувають на обліку як сім`я, що перебуває у складних життєвих обставинах /а.с. 20/. Станом на 01 липня 2020 року заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , становить 108816,08 грн, що підтверджується копією розрахунку заборгованості, наданою Черкаським районним відділом Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), № 20752/з від 03 липня 2020 року /а.с. 14/. Факт самоусунення відповідача від батьківських обов`язків стверджується також наявною в матеріалах справи заявою про визнання ним даного цивільного позову. Саме матір дитини - позивач у справі - займається вихованням сина, належно утримує його, проявляє турботу, підтримує необхідний рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що батько дитини - відповідач у справі [PERSON] - виконує свої обов`язки щодо сина, або тих, які б свідчили про поважність причин невиконання ним своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Висновком Служби у справах дітей виконавчого комітету Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 04 серпня 2020 року № 104/01-33 була визнана доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] /а.с. 65-66/. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, а за її статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Статтею165 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Згідно з частиною 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з вимогами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 150 СК України закріплено обов`язок батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати її. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Приписами статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з частиною 1 статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частинами 1,2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 14 травня 2020 року по справі № 420/1753/18 зазначає, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Крім того, в пункті 16 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Тому зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїх обов`язків. Отже, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню дитини, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 686/24929/16-ц). При цьому позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, у зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 759/9995/16-ц). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, тому позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини (пункт 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Відтак, за загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінки. Ухилення від виконання юридичного обов`язку - виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Оцінюючи викладені обставини та підтверджуючі їх докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження у судовому засіданні, суд виходить з того, що позивачем доведено ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, передбачених ст.ст. 150-155, 180 СК України, відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , його свідоме нехтування своїми обов`язками як батька, а саме: небажання спілкуватися з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявлення інтересу до внутрішнього світу дитини; небажання брати участь у фізичному і духовному розвитку сина, його навчанні, підготовці до самостійного життя, матеріальному утриманні; а також перекладення виконання своїх обов`язків на матір дитини - [PERSON] . При цьому, судом встановлено, що перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу ніхто не чинив і не чинить, однак він свідомо не цікавиться життям і здоров`ям свого сина. Позбавлення батьківських прав відповідача відповідатиме інтересам дитини, оскільки хлопець проживає та виховується у стійкому сімейному середовищі матері, баби та діда, якими створені належні умови для фізичного та духовного розвитку дитини. Згідно з частинами 1, 4 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до частин 5, 6 статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Таким чином, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що подання зазначеного позову є насамперед способом захисту прав і інтересів дитини, та вважає доцільним позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач тривалий час не виконує своїх обов`язків по вихованню й утриманню дитини, свідомо ними нехтуючи, що, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 СК України, дає суду законні підстави для задоволення позову в цій частині. Окремо суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав у порядку, передбаченому статтею 169 СК України. Окрім того, даний захід не виключає і можливість побачення останнього з власною неповнолітньою дитиною. Водночас, позивач у позовній заяві просить суд внести зміни в актовий запис про народження [PERSON] , [INFO] , № 49 від 29 листопада 2005 року, вчинений Білозірською сільською радою Черкаського району Черкаської області, а саме: замінити прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Суд зауважує, що правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Так, за змістом статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до статті 145 СК України прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Батьки, які мають різні прізвища, можуть присвоїти дитині подвійне прізвище, утворене шляхом з`єднання їхніх прізвищ. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 148 СК України у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. За заявою батьків або одного з них, якщо другий помер, оголошений померлим, визнаний недієздатним або безвісно відсутнім, дитині, яка не досягла чотирнадцяти років та якій при реєстрації народження присвоєне прізвище одного з батьків, може бути змінено прізвище на прізвище другого з батьків. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. Положення статті 148 СК України не передбачають зміну прізвища дитини з підстав позбавлення батька її батьківських прав. Водночас, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання. Зміна прізвища малолітньої (неповнолітньої) дитини відноситься саме до особистих немайнових прав батьків. У зв`язку з цим відпадає необхідність в отриманні згоди батька, позбавленого батьківських прав, для зміни прізвища дитини, а, отже, і вирішення даного питання в судовому порядку за відсутності за конкретних обставин спору по суті. Зміна прізвища дитини здійснюється відповідно до Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793. Згідно з п. 2.14. Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, у тому числі про анулювання та поновлення, є рішення суду про позбавлення батьківських прав. Відомості про позбавлення батьківських прав вносяться до паперового носія актового запису цивільного стану та Державного реєстру актів цивільного стану в день надходження копії відповідного рішення суду до відділу державної реєстрації актів цивільного стану або в день її пред`явлення особою, зазначеною в рішенні суду, або уповноваженою нею особою (пункт 2.16.5. Правил). Як уже зазначалося, після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище на « [PERSON] », разом з тим, доказів на підтвердження наявності спору між нею та відповідачем щодо зміни прізвища дитини не надала. Крім того, позивач не позбавлена права звернутися до органів державної реєстрації актів цивільного стану з письмовою заявою про внесення змін до актового запису цивільного стану, до якої необхідно буде додати свідоцтво про народження дитини та рішення суду про позбавлення батьківських прав батька. Відтак, позовні вимоги щодо внесення змін до актового запису про народження дитини в частині зміни прізвища задоволенню не підлягають. При цьому, з огляду на те, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 19 вересня 2011 року з відповідача на користь позивача стягнено аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, підстав для прийняття рішення в порядку частини 3 статті 166 СК України суд не вбачає. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовної вимоги про позбавлення батьківських прав, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial