Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулась до Сватівського районного суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сватівський завод експериментального лиття» з вимогами про: 1)про визнання недійсним запису у трудовій книжці про звільнення, 2)про зміну дати та підстав звільнення, 3)стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 4)стягнення заборгованості по заробітній платі, 5)стягнення компенсації за невикористані відпустки 6)стягнення вихідної допомоги. В обґрунтування заявлених позивних вимог зазначила, що з 01.04.2004 року по 28.02.2006 року позивач працювала на посаді начальника відділу кадрів, з 01.03.2006 року по 22.12.2006 року начальником відділу кадрів у відділі заводоуправління, з 03.12.2007 року по 31.10.2008 року та з 10.03.2009 року по 28.12.2016 року займала посаду секретаря директора в ТОВ «Сватівський завод експериментального лиття». 28 12.2016 року позивача було звільнено з займаної посади відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, наказ № 17. 19.01.2017 року, позивач стала на облік та отримала статус безробітної в Сватівському районному центрі зайнятості. На підставі інформаційного обміну Сватівським районним центром зайнятості та Пенсійним фондом України були виявлені розбіжності, відповідно до яких, з вересня по грудень 2016 року даних за звітний період не знайдено, тобто документи про час трудових відносин та відповідні накази про її звільнення на підприємстві відсутні. 11.01.2017 року, на адресу позивача було направлено лист від ТОВ «Сватівський завод експериментального лиття» з повідомленням приступити до роботи, який вона не отримала. У зв`язку з цим, позивач була вимушена повернути першу виплату по безробіттю, яку вона отримала 26.02.2017 року, відповідно до наказу НТ №170201 від 01.02.2017 року Сватівського РЦЗ. 02.03.2017 року, [PERSON] надіслала поштою на адресу ТОВ «Сватівський завод експериментального лиття» заяву про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 07.03.2017 року позивач отримала відповідь на заяву від відповідача в якій зазначено, що їй необхідно з`явитися на ТОВ «Сватівський завод експериментального лиття» для надання пояснень щодо відсутності на роботі протягом січня-лютого 2017 року та передачі документів іншому працівнику. Крім цього, відповідач перекваліфікував заяву позивача про звільнення за власним бажанням, на звільнення за угодою сторін. Просить зобов`язати ТОВ «Сватівський завод експериментального лиття» визнати запис у трудовій книжці за номером 21 від 28 грудня 2016 року «звільнена за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України» недійсним, про що зробити відповідний запис, зобов`язати ТОВ «Сватівський завод експериментального лиття» звільнити її з дати прийняття рішення Сватівським районним судом Луганської області по суті заявлених вимог на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з ТОВ «Сватівський завод експериментального лиття» на її користь нараховану але невиплачену заробітну плату за період з 01 грудня по 28 грудня 2016 року, заробітну плату за період вимушеного прогулу з 29.12.2016 року по день прийняття рішення Сватівським районним судом Луганської області по суті заявлених вимог на підставі позову у розмірі середньомісячного заробітку, компенсацію за невикористану щорічну відпустку, виходячи з середньомісячного заробітку, починаючи з 2014 року по теперішній час, вихідну допомогу, відповідно до ст. 44 КЗпП України в розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та надала пояснення аналогічні викладеним у позові, просила їх задовольнити у повному обсязі , зазначивши, що підставою для звернення до суду з даним позовом стало саме те, що після її звільнення 19.01.2017 року вона стала на облік в Сватівський РЦЗ та отримала статус безробітної з метою отримати допомогу по безробіттю. Але у зв`язку з тим, що з вересня по грудень 2016 року ТОВ «СЗЕЛ» була порушена звітність відносно її звільнення, Сватівським Районним Центром зайнятості її було припинено реєстрацію , як безробітній особі та вона залишилася без коштів на існування, просить задовольнити позов у повному обсязі. Представник позивача - Кузнєцова Т.А. в судовому засіданні також підтримала позовні вимоги [PERSON] та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення на позов, в яких зазначив , що позовні вимоги [PERSON] не визнає у повному обсязі, оскільки 28.12.2016 року [PERSON] була звільнена з ТОВ «СЗЕЛ» і цей факт ТОВ « СЗЕЛ» не оспорює, оскільки волевиявлення позивачки було щи рим та свідомим. [PERSON] отримала всі нараховані їй гроші при звільненні від [PERSON] . За відсутності документів про отримання позивачем заробітної плати за вересень, жовтень та листопад 2016 року позивачка не ставить питання про стягнення таких коштів. [PERSON] не зазначає в позові визначений їй штатним розписом посадовий оклад та не посилається на нього як на підставу нарахування грошових коштів. Позовні вимоги щодо стягнення нарахованої заробітної плати за грудень 2016 р. задоволені бути не можуть, бо така заробітна плата не була нарахована бухгалтером Довбнич або головним бухгалтером Колесніковою у зв`язку з невиходом їх на роботу в період, коли таке нарахування мало відбутися, а начальник відділу кадрів Ковтанець, та інші посадові особи не табелювали робочий час позивача за грудень 2016 р. Позовні вимоги про стягнення заробітної плати за січень-березень 2017 р. не підлягають задоволенню, оскільки позивач у зазначений час на роботу не ходив за власного бажання та вчинив прогул без поважних причин, який оплаті не підлягає. Позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку за 2016 рік відповідач також не визнає, оскільки позивач не надав відомостей про період його відпустки, визначений графіком відпусток ТОВ «СЗЕЛ», бо з 2013 року працівники ТОВ «СЗЕЛ» отримували відпустку частками щомісячно під час простою підприємства. На думку відповідача, позивач отримав всі нараховані йому гроші при звільненні від ТОВ « СЗЕЛ» . Відповідач вважає, що не порушував трудових прав позивача, тому інші вимоги задоволенню також не підлягають. В наступні судові засідання представник відповідача до суду не з`являвся, про час дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв та клопотань від нього не надходило. Представник третьої особи Луганського обласного центру зайнятості Агданська В.Г. у судовому засіданні суду пояснила, що [PERSON] отримала статус безробітної в Сватівському РЦЗ з 19.01.2017 року. Їй було призначено виплату допомоги по безробіттю 26.01.2017 року як застрахованій особі з урахуванням страхового стажу відповідно до Закону «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадки безробіття». В результаті інформаційного обміну з Пенсійним Фондом України було виявлено розбіжності, які були підтверджені актом розслідування страхових випадків № 29 від 16.02.2017 року, відносно [PERSON] , яка працювала в ТОВ «СЗЕЛ», за даними про її трудову діяльність, а саме : з вересня 2016 року по грудень 2016 року данні відносно трудової діяльності [PERSON] у пенсійному фонді України відсутні. При відвідуванні ТОВ «СЗЕЛ» фахівцями центру зайнятості, керівництво надало пояснення, що [PERSON] не звільнена з займаної посади, документи, які підтверджували б її звільнення відсутні. У зв`язку з вищевикладеним, [PERSON] належить до зайнятого населення, у зв`язку з чим їй було припинено її реєстрацію, як безробітної особи. В подальшому представник надав суду заяву з проханням проводити судовий розгляд у її відсутність, прийняти рішення за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог виходячи з наступного: На підставі наданих сторонами доказів судом встановлені наступні факти. 10.03.2009 року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду секретаря директора у ТОВ «Сватівський завод експериментального лиття». 28.12.2016 року вона була звільнена з посади секретаря директора ТОВ «Сватівський завод експериментального лиття» за угодою сторін відповідно до ч.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серія [NUMBER] . (а.с. 8-14)., Як вбачається з копії трудової книжки [PERSON] , 26.01.2017 року на підставі наказу НТ №170201 від 01.02.2017 року, Сватівським центром зайнятості було розпочато виплату допомоги по безробіттю відповідно до ст. 22 ЗУ «Про загальне обов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». (а.с. 14)., В листі № 25/1-1146 від 11.05.2017 року, виданого Сватівським районним центром зайнятості, зазначено, що в результаті інформаційного обміну з Пенсійним Фондом України виявлено розбіжності, за даними про трудову діяльність [PERSON] яка працювала в ТОВ «СЗЕЛ», а з вересня 2016 року по грудень 2016 року дані про її трудову діяльність відсутні. Розбіжності підтвердженні актом розслідування страхових випадків №29 від 16.02.2017 року. При відвідуванні ТОВ «СЗЕЛ» фахівцями центру зайнятості, керівництво надало пояснення, що [PERSON] не звільнена з займаної посади, документи, які підтверджували б її звільнення відсутні. У зв`язку з вищевикладеним, [PERSON] належить до зайнятого населення, у зв`язку з чим було припинено її реєстрацію, як безробітної особи. (а.с. 18, 21-23)., 02.03.2017 року позивач [PERSON] звернулась до ТОВ СЗЕЛ» з заявою про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України з 02 березня 2017 року, у зв`язку з невиконанням керівництва ТОВ «СЗЕЛ» законодавства про працю, а саме невиплатою заробітної плати. Крім того, в заяві зазначено, що на підставі ст. 44 КЗпП України необхідно здійснити повний розрахунок з урахуванням компенсації за невикористану відпустку та виплатити вихідну допомогу у розмірі трьох місячного середнього заробітку. (а.с. 16)., 07 березня 2017 року, ТОВ «СЗЕЛ» надіслав лист на ім`я [PERSON] , в якому зазначено, що на заяву [PERSON] про звільнення за ст. 38 КЗпП України необхідно з`явитися у визначений цією статтею двотижневий строк на ТОВ «СЗЕЛ» для надання пояснень щодо відсутності на роботі протягом січня-лютого 2017 року та для передачі документів, що складалися під час її трудової діяльності іншому працівнику. (а.с. 15)., Відповідно до витягу з протоколу засідання тимчасової комісії з питань погашення заборгованості із заробітної плати (грошового забезпечення), пенсій, стипендій та інших соціальних виплат №1 від 03.04.2017 року, керівнику ТОВ «СЗЕЛ» було рекомендовано опрацювати заяви працівників підприємства про звільнення та несплату заробітної плати і відреагувати на них в рамках чинного законодавства та повідомити комісію з питань погашення заборгованості із заробітної плати (грошового забезпечення), пенсій, стипендій та інших соціальних виплат про проведену роботу в термін до 19.04.2017 року. (а.с. 19-20)., 11 січня 2017 року ТОВ «СЗЕЛ» звернувся із заявою до Сватівського ВП ГУНП в Луганській області в якій вказано, що після новорічних та різдвяних свят жоден працівник як із керівного складу так і з складу робітників ТОВ «СЗЕЛ» не вийшов на роботу та не приступив до виконання посадових обов`язків попри запрошення на роботу по телефону. Головний бухгалтер та начальник відділу кадрів на пропозицію вийти на роботу жодних конкретних заперечень або обіцянки про вихід на роботу не дали. Колишній директор [PERSON] телефонну слухавку не підіймає взагалі, передати печатку, документи та справи по закону відмовився. За таких обставин відсутня можливість своєчасного нарахування та виплата заробітної плати працівникам ТОВ «СЗЕЛ», сплата до бюджету нарахувань на заробітну плату, складання та подання податкової та фінансової звітності. (а.с. 82)., 10 лютого 2017 року ТОВ «СЗЕЛ» знову звернувся із заявою до Сватівського ВП ГУНП в Луганській області та до Сватівського районного центру зайнятості із заявами про запобігання розкраданню бюджетних коштів та притягнення до кримінальної відповідальності винних осіб, в якій зазначено, що колишній директор ТОВ «СЗЕЛ» [PERSON] та начальник відділу кадрів [PERSON] внесли в офіційні документи - трудові книжки працівників ТОВ «СЗЕЛ» неправдиві відомості про звільнення. На даний час, колишні працівники ТОВ «СЗЕЛ» звернулись із заявами на отримання державної допомоги по безробіттю, проте у ТОВ «СЗЕЛ» відсутні документи як про час трудових відносин з такими особами, так і відповідні накази про звільнення працівників в кінці грудня 2016 року - в січні 2017 року. (а.с. 83, 84). Виходячи з встановлених обставин та системного аналізу норм трудового законодавства, суд приходить до наступних висновків. Позов про визнання недійсним запису у трудовій книжці про звільнення задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України17 серпня 1993 р. за № 110, запис в трудовій книжці визнається недійсним у разі виправлення помилки у записі. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємств, установ, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. При домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Судом встановлено, що позивач мала бажання звільнитися саме з 28.12.2016 р. на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), про що написала відповідну заяву. Тобто запис в трудовій книжці відповідає даті та підставі звільнення, заявлених позивачкою. Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним запису про звільнення. Позов про зміну дати та підстав звільнення підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Як встановлено судом, і це визнається позивачкою, вона не подавала заяви про звільнення на підставі вказаної норми КЗпП України. Нею була подана заява про розірвання трудового договору за угодою сторін. Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що відповідачем не була подана звітність про звільнення позивачки, внаслідок чого вона не може отримати статус безробітної особи. Але обраний позивачкою спосіб захисту права не відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального права. Оскільки особисте вільне волевиявлення позивачки було спрямоване на припинення трудового з договору 28.12.2016 р. з на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), відсутні підстави для зміни підстави та дати звільнення. Але суд вважає, що за встановлених судом обставин порушене право позивачки підлягає захисту шляхом визнання трудового договору припиненим згідно з записом у трудовій книжці № 21 з 28.12.2016 року, за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки зазначеною нормою право передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає з наступних підстав. За змістом ст.232 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається судом у разі задоволення позову про поновлення на роботі. Проте, вимога про поновлення на роботі позивачкою не заявлялась та судом не розглядалась. Позов про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористані відпустки підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суду не надано доказів на підтвердження розміру заборгованості по заробітній платі та про дні невикористаної відпустки, а також про середній заробіток позивачки. Разом з тим представник відповідача в судовому засіданні визнав, що за грудень місяць 2016 року заробітна плата позивачу не нараховувалась, й відповідно не виплачувалась. За встановлених обставин підлягає стягненню заборгованість по заробітній сплаті у мінімально визначеному законом розмірі, тобто у розмірі мінімальної зарплати на день звільнення 1600 грн, оскільки ч.4 ст.95 КЗпП України визначено, що мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Позов про стягнення вихідної допомоги задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 44 КЗпП України вихідна допомога працівникові виплачується при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу - у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Оскільки позивачкою не подавалась звільнення на підставі ст.38 КЗпП України з вказаної підстави трудовий договір не був розірваний, тому відсутні підстави для стягнення вихідної допомоги. На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 44, 47, 48, 116, 117 Кодексу законів про працю України, та

Outcome: partial