Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Представник позивача за первісним позовом АТ КБ «Приват Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 21.05.2008 року у розмірі 85969,12 грн., а також судові витрати в розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування первісного позову позивач вказує, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н на підставі його заяви від 21.05.2008 року, за яким він отримав кредит в розмірі 32500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Заява позичальника разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Тарифами банку, які викладені на сайті банку, тарифами складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та Правил надання банківських послуг - позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Оскільки [PERSON] умови кредитного договору в частині погашення кредиту не виконуються - це призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 15.07.2019 року становить 85969,12 грн. з яких: 43109,09 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 17368,63 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 20450,32 грн. -нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 709,02 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4081,86 грн. - штраф (процента складова). У зв`язку з викладеним АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з даною позовною заявою. 29 серпня 2019 року від [PERSON] на адресу суду надійшли письмові пояснення, в яких останній звертав увагу суду, що ніякого кредитного договору між ним та позивачем укладено не було, кредитні кошти від АК КБ «Приват Банк» він не отримував, надані банком документи, які містяться в матеріалах справи, не відповідають вимогам законодавства та не можуть підтверджувати факт надання та отримання ним коштів у національній валюті. 29 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з зустрічним позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 21.05.2008 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» нібито було підписано кредитний договір б/н, згідно якого АТ КБ «Приватбанк» нібито надав [PERSON] кредит у розмірі 32500 грн. Вказав, що ніякого договору між АТ КБ «Приватбанк» та ним укладено та підписано не було. Також він не отримував кредитні кошти від АТ КБ «Приватбанк» ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було у зв`язку з чим у нього не має жодних зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк». Просив суд визнати недійсним кредитний договір б/н від 21.05.2008 року. 29 серпня 2019 року від [PERSON] на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву відповідно до яких зазначено, що відповідач не отримував кредитні кошти ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було. Іншого способу надання кредиту і національній валюті фізичній особі на території України не існує. Зазначив, що надані банком документи не відповідають вимогам законодавства та не можуть підтверджувати факт надання та отримання ним коштів в національній валюті. Також, відповідно до наданих матеріалів вбачається, що матеріали роздруковані з комп`ютера. Тобто документи не були створені безпосередньо під час здійснення господарської операції. Відтак, в силу норм закону, долучені матеріали не є первинними бухгалтерськими документами в силу відсутності усіх обов`язкових реквізитів, а також в силу невідповідності часу їх створення, часу здійснення господарської операції. Внаслідок чого, в силу ст.. 59 ЦПК України вони не є засобами доказування факту надання кредитних коштів. Також, в доданих до позову документах не має жодного документу, який би підтверджував укладення кредитного договору б/н від 21.05.2018 року з позивачем та надання йому кредитних коштів. Також зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості можна встановити, що останній платіж за кредитним договором б/н від 21.05.2008 року він нібито здійснив 05.08.2009 року та виходячи з того ж самого розрахунку заборгованості з 10.08.2009 року почалась прострочка з його боку. Тобто строк з виникнення права вимоги у позивача давно минув, адже пройшло більше трьох років з дня виникнення права вимоги, а позов подано лише в 2019 році. Враховуючи викладене в позивача сплинув строк позовної давності по стягненню грошових коштів. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29 серпня 2019 року зустрічну позовну заяву було залишено без руху, позивачу було надано час для усунення недоліків. 12 вересня 2019 року від [PERSON] на адресу суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява. 23 вересня 2019 року на адресу суду надійшла відповідь на пояснення [PERSON] , відповідно до якої зазначено, що укладення Договору здійснюється за принципом укладення між банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умовами та Тарифами. Зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, правилах користування платіжною карткою та тарифах. Позичальником укладається договір в письмовій формі. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, задля придбання, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що вказує на вчинення двостороннього кредитного договору. Зазначили, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло 10 років, позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. Як доказ підтвердження факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості може слугувати розрахунок заборгованості, виписка по рахунку, яку вони долучили до матеріалів справи. Крім того вказали, що із виписки по рахунку вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Виписка по рахунку формується банківськими комплексами та підписується представником банка, довіреність якого міститься в матеріалах справи, якою передбачено право працівника підписувати виписки по рахунку. Вказали, що відповідачем по справі не надано належних доказів не укладення кредитного договору. Також відповідачем не доведено відсутність заборгованості, та відповідно виконання умов договору належним чином. Оскільки банк надав кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, таким чином між банком та відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача. 11 жовтня 2019 року від представника позивача АТ КБ «Приват Банк» надійшов письмовий відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що АТ КБ «Приватбанк» заперечує проти задоволення зустрічних позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначили, що банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012 року №578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бух обліку і в податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій, касових чекових книжок. Із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі та зрозумілі умови договору. Зазначили, що виписка по рахунку формується банківськими комплексами та підписується представником банка. Банком надано до суду виписку по картрахунку, яка є підтвердженням, що відповідачу було видано платіжну картку та відкрито картрахунок, на який встановлено кредитний ліміт та чітко прослідковується, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже й отримував картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Також, з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко видно, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача - баланс станом на дату укладення кредитного договору, всі операції за кредитною карткою. Виписка підтверджує укладення саме кредитного договору та його подальше виконання, а не лише звернення відповідача до банку з метою подальшого укладення договору. Крім того, з матеріалів не вбачається, а відповідачем не доведено відсутність заборгованості та відповідно виконання умов договору належним чином, а тому вимоги первісного позову підлягають задоволенню. Надана виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Те,що відповідач до певного часу виконував зобов`язання за кредитом, свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2019 року судом було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «Приват банк», про визнання кредитного договору недійсним, продовжено судовий розгляд цивільної справи за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», про визнання кредитного договору недійсним за правилами загального позовного провадження, справу призначено до розгляду в підготовче засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2019 року у задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів було відмовлено. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 17 грудня 2019 року підготовче провадження у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до [PERSON] , про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», про визнання кредитного договору недійсним було закрито, справу призначено до розгляду. Представник позивача за первісним позовом АТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, в матеріалах справи міститься заява, в якій представник позивача просив слухати справу без його участі та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Крім того, у своєму відзиві на зустрічну позовну заяву представник АТ КБ «Приват Банк» просив суд відмовити у задоволенні зустрічного позову, застосувавши строки позовної давності та задовольнити позовні вимоги Банку в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - [PERSON] , та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, від [PERSON] в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог АК КБ «Приват Банк» на підставі наданих до суду пояснень та відзиву, а також врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 року за аналогічною справою, зустрічну позовну заяву [PERSON] просив задовольнити. первісний позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зустрічну позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив суд її задовольнити з підстав, вказаних у зустрічній позовній заяві. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, сторони були належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у суду доказів. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та вимоги зустрічного позову, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає можливим ухвалити рішення про часткове задоволення первісного позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 32500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. У заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 15.07.2019 року становить 85969,12 грн. з яких: 43109,09 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 17368,63 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 20450,32 грн. -нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 709,02 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4081,86 грн. - штраф (процента складова). На момент розгляду справи заборгованість відповідачем перед банком не погашена. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із наданою банком інформацією, яка відповідачем не спростована, старт карткового рахунку у спірних правовідносинах відбувся 21 травня 2008 року із кредитним лімітом в 1500,00 грн. [PERSON] отримував кредитні кошти, користувався ними та протягом тривалого періоду часу частково виконував зобов`язання щодо їх повернення. Вказане підтверджене долученою до матеріалів справи випискою за період з 01.05.2008 року по 10.09.2019 року (а.с.97-101). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, яка станом на 15.07.2019 року становить 43109,09 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з [PERSON] заборгованості за простроченим тілом кредиту, а також пені, штрафів, то суд зазначає наступне. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21 травня 2009 року, посилався на витяг з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ як невід`ємні частини спірного договору. Проте, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату заборгованості за прострочення тіла кредиту, пені, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19. Приходячи до такого висновку, суд вбачає підстави для стягнення з відповідача заборгованість лише за тілом кредиту у розмірі 43109,09 грн., так як було встановлено, що відповідач за ст. 525,526, 530 ЦК України був зобов`язаний виконати належним чином та у встановлений строк даний договір, разом з тим не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача нарахованої заборгованості тза простроченим тілом кредиту, пені та штрафів, оскільки їх розрахунок та стягнення не погоджувалось із відповідачем. Щодо доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно з положенням ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Крім того, ч.1 ст. 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 21 травня 2008 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Зважаючи на наведене, до звернення банку до суду з позовом до боржника перебіг позовної давності у спірних правовідносинах не починався, а отже, позовна давність до спірних правовідносин не застосовується. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Вирішуючи вимоги [PERSON] , які він пред`явив у зустрічному позові до позивача, суд приходить до переконання, що він не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, [PERSON] просив суд визнати недійсним договір б/н від 21.05.2008 року. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 21.05.2008 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» нібито було підписано кредитний договір б/н, згідно якого АТ КБ «Приватбанк» нібито надав [PERSON] кредит у розмірі 32500 грн. Вказав, що ніякого договору між АТ КБ «Приватбанк» та ним укладено та підписано не було. Також він не отримував кредитні кошти від АТ КБ «Приватбанк» ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було у зв`язку з чим у нього не має жодних зобов`язань перед АТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Суд встановив, що сторони уклали кредитний договір у письмовій формі. Факт укладення договору 21 травня 2008 року підтверджується письмовими доказами, а саме випискою про рух коштів на картрахунку [PERSON] , використання якого розпочалося 21 травня 2008 року шляхом встановлення кредитного ліміту. В подальшому [PERSON] вчинялись операції по картці (а.с.98-100). Всі ці докази свідчать про те, що договір між сторонами був укладений і відповідач [PERSON] користувалася кредитними коштами з цього періоду. Таким чином, суд вважає, що підстав для визнання договору недійсним немає. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суд вважає, що сплачений АТ КБ« Приват Банк» судовий збір в сумі 1921,00 грн. підлягає стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених вимог (50,14%). На підставі викладеного та

Outcome: partial