Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, звернувся до суду позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] наступні суми: 797,73грн. - компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати; 31374,84грн. - середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні; 2000грн. - відшкодування моральної шкоди; 1000грн витрати на правову допомогу. В обґрунтування позову зазначено, що 14.04.2017р. позивача було звільнено. Судовим наказом Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.08.2017р. з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 14534,44грн. і тільки 11.10.2017р. відповідачем було виплачено дану заборгованість, однак в той же час компенсації за несвоєчасно проведений розрахунок та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільнені виплачено не було, у звязку з чим представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом. Відповідач надав суду заперечення проти позову /а.с.38-41/, в яких зазначено, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла через скрутне фінансове становище підприємства, оскільки у звязку із суттєвим підвищенням ціни на газ, підприємство було вимушено припинити свою діяльність, а відновило її тільки у червні 2017р., а за таких обставин в підприємства виникли борги та державним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно підприємства /а.с.42-65/. Отже оскільки у затримці розрахунку з позивачем відсутня вина відповідача, то на нього не може бути покладено обовязок із сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також в запереченнях зазначено, що в будь-якому випадку розмір середнього заробітку має бути зменшений задля забезпечення збереження принципу співмірності. Тож відповідач просить відмовити у позові в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. В обґрунтування вимог пояснив, що відповідач грубо ігнорує права позивача і без обєктивних причин не здійснює розрахунку. Також надав додаткові письмові пояснення, в яких зазначив, що підстав до застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку немає. Представники відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог і підтримав доводи викладені в запереченні, просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Як вбачається із копії трудової книжки позивача, вона працювала на ПАТ «АЗОТ» і наказом від 03.04.2017р. №197-ВК була звільнена, відповідно до ст.38 КЗпП України за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію 14.04.2017р. /а.с.15/. При звільненні позивача з нею не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати у звязку з чим утворилась заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 14534,44грн.. Судовим наказом Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.08.2017р. дана заборгованість стягнута з відповідача на користь позивача /а.с.18/. Остаточний розрахунок з виплати заробітної плати здійснений 11.10.2017р. шляхом перерахування позивачу всієї суми заборгованості, що визнається сторонами. Оскільки відповідачем несвоєчасно здійснено розрахунок при звільненні, то позивач вимагає стягнути середній заробіток за весь час прострочення та компенсацію втрати частини грошових доходів у звязку із порушенням термінів їх виплати. Також позивач зазначає, що внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати їй завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у звязку з ігноруванням її законних прав та нестачею коштів для матеріального забезпечення. Тож між сторонами існує спір з приводу порядку здійснення розрахунку при звільненні, який регулюється нормами Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), Законів України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95) та від 19.10.200р. №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050). Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП здійснив виплату належних позивачу при звільненні сум заробітної плати тільки 11.10.2017р.. Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем до теперішнього часу не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають до задоволення. Крім того, доводи представників відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017р., №6-259цс17 від 13.03.2017р.). Аналогічні розяснення викладені і в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця від 29.05.2017р., 31.08.2017р., 21.09.2017р., 26.09.2017р. не виправдовує затримку розрахунку при звільненні, який мав відбутись не пізніше 18.04.2017р. (перший наступний робочий день після звільнення). До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, в межах якого було накладено арешт на грошові кошти, а також наявність/відсутність інших банківських рахунків. Отже всупереч вимог ст.60 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача, а тому вимога про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягає задоволенню. В цьому контексті слід звернути увагу, що за змістом ч.2 ст.117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017р. у справі №6-259цс17. Розраховуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне. Відповідно до розяснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема а.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Враховуючи, що звільнення позивача відбулося 14.04.2017р., то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих нею за попередні два місяці роботи, а саме за лютий та березень 2017 року. Відповідно до п.5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної (середньогодинної) заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної (середньогодинної) заробітної плати на середньомісячне число робочих днів (годин) у розрахунковому періоді (абз.2 п.8 Порядку). Наведений позивачем розрахунок середньоденної заробітної плати не відповідає вимогам Порядку. Відповідно до довідки про доходи №640 від 30.11.2017 /а.с.73/ наданої відповідачем розмір нарахованої заробітної плати позивача за лютий та березень 2017р. складає 4757,40грн. та 4028,37грн. відповідно, а розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 243,96грн. Достовірність наданого відповідачем розрахунку середньоденної заробітної плати не спростована позивачем, а отже з огляду на положення ст.ст.58, 59, 60, ч.3 ст.212 ЦПК саме такий розрахунок береться судом до уваги при обчисленні загального розміру середнього заробітку, що підлягає стягненню. За таких обставин, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідача з позивачем складає 120 робочих днів (з 18.04.2017р. (перший робочий день після звільнення) по 10.10.2017р. включно (без врахування дня виплати заборгованості), тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 29275,20 грн. (120р.д. х 243,96грн.) і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Доводи відповідача стосовно того, що суд обовязково має зазначити, що сума середнього заробітку підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору є необґрунтованими, оскільки спростовуються положеннями ст.ст.164, 167, 168 Податкового кодексу України та п.6 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. №13. За змістом зазначених норм справляння і сплата податку з прибутку фізичних осіб та інших обовязкових платежів з громадян є обов'язком працівника і роботодавця, як податкового агента. З огляду на порядок обчислення та спосіб нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то за своєю сутністю та правовим режимом податкового регулювання такий дохід прирівнюється до заробітної плати, отриманої відповідно до умов трудового договору, якщо інше не передбачено законом. Отже визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає оподаткуванню на загальних підставах як заробітна плата з особливостями, встановленими законом. На момент розгляду справи такий дохід має оподатковуватись податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Обов'язок нарахування та утримання таких податків покладається на податкового агента (п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України). Таким чином, на теперішній час дане питання чітко врегульовано нормами Податкового кодексу України, що усуває необхідність додаткового його врегулювання рішенням суду. Щодо вимоги представника позивача про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, то суд виходить з наступного. Законом №2050 передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, що провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів (в тому числі заробітної плати), нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001р. № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після тримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Наведений представником позивача розрахунок такої компенсації здійснений правильно, не спростований відповідачем, а тому в цій частині позовні вимоги також підялгають до задоволення. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Статтями 16 та 23 ЦК передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач визначила розмір завданої їй моральної шкоди в 2000грн, проте всупереч вимог ч.1, 3 ст.60 ЦПК суду не надано доказів на обґрунтування підстав з яких виходила позивач при визначенні такого розміру. В цьому контексті суд звертає увагу, що сам по собі факт несвоєчасного розрахунку роботодавця з працівником ще не свідчить про завдання моральної шкоди. Суду не надано відповідних доказів на підтвердження обставин, які свідчать про втрату нормальних життєвих звязків і здійснені позивачем додаткові зусилля для організації свого життя, а отже вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою і не підлягає до задоволення. Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення в частині вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням термінів її виплати в розмірі 797,73грн та середнього заробітку за період затримки розрахунку в сумі 29275,20грн. Щодо розподілу судових витрат, то суд виходить з наступного. Судові витрати по справі складаються із судового збору в сумі 640грн та понесених позивачем витрат з оплати правової допомоги в сумі 1000грн. Надані позивачем докази /а.с.21-25/ свідчать про обґрунтованість розміру понесених нею судових витрат, а тому на підставі ст.ст.84, 88 ЦПК вони підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно частині задоволених позовних вимог. Загальна ціна позову складає 34172,57грн (797,73грн+31374,84грн+2000грн), але по вимогах про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки така компенсація входить до структури заробітної плати, що розяснено пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 23.12.2011р. №14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» (п.12). Отже виходячи із заявлених позивачем вимог, які підлягають оплаті судовим збором за її рахунок (31374,84грн+2000грн), та частини таких вимог, що підлягає до задоволення (29275,20грн), то з відповідача необхідно стягнути 87,7% понесених позивачем судових витрат, що складає 1438грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial