Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася до суду в інтересах позивача [PERSON] з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок № 12 по вул. Чкалова в с. Куземівка Сватівського району Луганської області. Право власності підтверджується договором купівлі-продажу від 25.12.1991 р., засвідченого секретарем виконкому Куземівської сільської Ради народних депутатів Сватівського району Ворошиловградської області, реєстр 76, зареєстровано в БТІ 28.01.1992 р., реєстр № 166. Зазначає, що відповідач по справі є рідним сином позивача та проживав з ним однією сімєю до 10.10.2010 р. в будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, що підтверджується довідкою № 1015 від 26.06.2017 р. Відповідач з позивачем не спілкується, місце його проживання позивачу не відоме. Своє право власності на вищезазначений житловий будинок позивач не може реалізувати у повному обсязі у звязку з тим, що відповідач зареєстрований у ньому як член сімї. У звязку з тим, що відповідач відсутній у житловому будинку більше, ніж один рік без поважних причин, просить визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком № 12 по вул. Чкалова в с. Куземівка Сватівського району Луганської області. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві обставинам. Проти заочного розгляду справи не заперечує. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий курєр», заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. (а.с. 55-56). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: вул. Чкалова, 12, с. Куземівка Сватівського району Луганської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 25.12.1991 р., засвідченого секретарем виконкому Куземівської сільської Ради народних депутатів Сватівського району Ворошиловградської області, реєстр 76, зареєстровано в БТІ 28.01.1992 р., реєстр № 166 (а.с. 9-11). Відповідно до довідки про склад сімї № 1015 від 26.06.2017 р., відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO]. (а.с. 7). Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії ІV-ЕД № 446012 від 09.01.1990 р., відповідач [PERSON] є рідним чином позивача [PERSON] (а.с. 8). Згідно акту про не проживання від 15.06.2017 р., посвідченого секретарем Куземівської сільської ради, [PERSON] з 10.10.2010 р. не проживає у житловому будинку, розташованому по вул. Чкалова, 12 в с. Куземівка Сватівського району Луганської області, особисті речі [PERSON] у вищезазначеному будинку не знаходяться. (а.с. 47-48). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Як розяснено у п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист прав власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї,а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( п.3 ч.1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім'ї власника житла такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини припинення сервітуту. Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як раніше встановлено судом, відповідач за місцем реєстрації не проживає понад встановлений законом річний строк. Судом також встановлено, що реєстрація відповідача у житловому будинку по вул. Чкалова, 12, с. Куземівка Сватівського району Луганської області, порушує права позивача як власника, оскільки обмежує право вільно ним користуватися та розпоряджатися. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих обставин, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю. На підставі ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача відповідача судові витрати, понесені ним при зверненні до суду з даним позовом, які складаються з судового збору у розмірі 640 грн. та витрат, повязаних з розміщенням у газеті «Урядовий курєр» оголошення про виклик відповідача у розмірі 420 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved