Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Представник АТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд із вказаним вище позовом. Посилався на те, що 10.12.2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримав у власність будинок, загальною площею 32.20 кв.м., житловою площею 14.90 кв.м., який знаходиться за адресою: Чернівецька обл., Сокирянський район, с. Гвіздівці, вулиця Молдавська, будинок 22 на підставі договору іпотеки від 22.04.2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1012. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач мав намір отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому [PERSON], [INFO], який підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення, адже на підставі ст.ст. 319, 321 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 114 Житлового кодексу УPCP передбачений виключний перелік осіб, яким надається інше житлове приміщення, до якого не можна віднести відповідача. Просила виселити [PERSON], [INFO], який зареєстрований та проживає в житловому будинку, розташованому за адресою: Чернівецька область, Сокирянський район, с. Гвіздівці, вулиця Молдавська, будинок 22 зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з наведених в позові підстав, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у справі. При цьому, на запитання головуючого судді повідомила, що житлове приміщення, з якого позивач просить виселити [PERSON] придбане ним до укладення кредитного договору, за яким відбулося стягнення. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причину своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи без його присутності не подав. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без поважних причин або без повідомлення причин, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наведені вище норми закону, суд вважає за можливе розглянути справу без присутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі письмових доказів, оскільки проти цього не заперечує представник позивача. Зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши досліджені письмові докази, які є належними та допустимими, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на таке. Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Частинами першою, третьою статті 33 Закон України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що 22.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №CVSWGA00000128, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку на строк з 22.04.2008 року по 22.04.2014 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 3882,97 євро. 10.12.2016 року, у звязку з невиконанням [PERSON] взятих на себе зобовязань за договором, ПАТ КБ «ПриватБанк», в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, отримало у власність будинок, загальною площею 32.20 кв.м., житловою площею 14.90 кв.м., який знаходиться за адресою: Чернівецька обл., Сокирянський район, с. Гвіздівці, вулиця Молдавська, будинок 22 на підставі договору іпотеки від 22.04.2008 року, що посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1012. Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР. Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема до статті 109 Житлового кодексу Української РСР та викладено її в новій редакції. Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються положення як статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і статті 109 Житлового кодексу Української РСР. Під час виселення в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту та забезпеченого іпотекою цього житла, незазначення позивачем іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15, від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15. \~ \~ \~ \~Вказані висновки сформовані усталеною практикою Касаційного цивільного суду Верховного суду, які є обовязковими для застосування. \~ \~ \~ \~Враховуючи те, що спірне житлове приміщення придбане відповідачем [PERSON] до укладення кредитного договору №CVSWGA00000128 від 22.04.2008 року, тобто не за рахунок кредиту, а позивачем всупереч вимогам закону не вказано про наявність іншого постійного жилого приміщення, яке має бути надане відповідачу одночасно з виселенням, суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed