Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою та позовні вимоги мотивує тим, що під час планової виїзної ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Регіональні електричні мережі», проведеної [PERSON] аудиторською службою України було встановлено порушення вимоги ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01.07.1993 № 3356 (зі змінами та доповненнями) «...в частині недотримання умов колективного договору, що є обовязковими для підприємств, на які вони поширюються... », Колективного договору ДП «Регіональні електричні мережі», а саме: «...відповідно до наказу ДП «РЕМ» від 06.04.2016 №109 заступнику виконавчого директора з комерційних питань [PERSON] з 04.04.2016 встановлено надбавку за звання «Заслужений працівник сфери послуг України» у розмірі 15% посадового окладу... Почесне звання «Заслужений працівник сфери послуг України» [PERSON] було присвоєно Указом Президента від 03.07.2002 № 611, як голові правління Роменської райспоживспілки Сумської області, за вагомий особистий внесок у розвиток споживчої кооперації, поліпшення обслуговування населення. Тобто, почесне звання [PERSON] отримав як працівник споживчої кооперації. Слід відмітити, що Положенням про оплату праці у ДП «РЕМ», що є додатком 4 до колективного договору на 2016-2018 роки, передбачена надбавка за звання «Заслужений працівник сфери послуг» у розмірі 15 % посадового окладу за час роботи в електроенергетичній галузі, нагороджених за квотою Мiненерговугілля. Отже, надбавка у розмірі 15% посадового окладу [PERSON] встановлена в порушення вимог колективного договору на 2016-2018 роки, що призвело до зайвого нарахування і виплати надбавки в сумі 27415,59 грн. Крім того, з урахуванням надбавки 15 % [PERSON]М, було нараховано премію і допомогу на оздоровлення, що призвело до зайвого їх нарахування і виплати на загальну суму 16944,89 грн. Унаслідок допущеного порушення ДП «РЕМ» завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 44360,48 грн. 3 метою усунення встановленого порушення та відповідно до Вимоги Держаудитслужби України від 02.05.2018 №05-14/400 щодо усунення порушень позивач направив відповідачу претензію-вимогу № Д1-04/63 від 06.06.2018 про добровільне відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди, яка залишена позивачем без відповіді та задоволення. Тому представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь Державного підприємства «Регіональні електричні мережі» майнову шкоду у сумі 44360,48 грн. Позивач - ДП «РЕМ», повідомлене належним чином про час та місце розгляду справи, не забезпечило явку свого представника в судове засідання, надало заяву з прохання розглянути справу без участі його представника за наявними матеріалами. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечив проти них, про що надав письмовий відзив. Перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Судом встановлено, що під час планової виїзної ревізії фінансово-господарської діяльності Державного підприємства «Регіональні електричні мережі», проведеної [PERSON] аудиторською службою України було встановлено порушення вимоги ст.5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01.07.1993 № 3356 (зі змінами та доповненнями) «...в частині недотримання умов колективного договору, що є обовязковими для підприємств, на які вони поширюються... », Колективного договору ДП «Регіональні електричні мережі», а саме: «...відповідно до наказу ДП «РЕМ» від 06.04.2016 №109 заступнику виконавчого директора з комерційних питань [PERSON] з 04.04.2016 встановлено надбавку за звання «Заслужений працівник сфери послуг України» у розмірі 15% посадового окладу... Почесне звання «Заслужений працівник сфери послуг України» [PERSON] було присвоєно Указом Президента від 03.07.2002 № 611, як голові правління Роменської райспоживспілки Сумської області, за вагомий особистий внесок у розвиток споживчої кооперації, поліпшення обслуговування населення. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про державні нагороди» почесні звання України присвоюються особам, які працюють у відповідній галузі економічної та соціально-культурної сфери, як правило, не менше десяти років, мають високі трудові досягнення і професійну майстерність. Згідно з особовим листком по обліку кадрів та біографічною довідкою [PERSON] з липня 1986 по травень 1998 він працював на посадах заступника директора і директора підприємства «Коопзаготпром» Роменської райспоживспілки, а з травня 1998 по березень 2005 - Головою правління Роменської райспоживспілки. Тобто, почесне звання [PERSON] отримав як працівник споживчої кооперації. Положенням про оплату праці у ДП «РЕМ», що є додатком 4 до колективного договору на 2016-2018 роки, передбачена надбавка за звання «Заслужений працівник сфери послуг» у розмірі 15 % посадового окладу за час роботи в електроенергетичній галузі, нагороджених за квотою Мiненерговугілля. Отже, надбавка у розмірі 15% посадового окладу [PERSON] встановлена в порушення вимог колективного договору на 2016-2018 роки, що призвело до зайвого нарахування і виплати надбавки в сумі 27415,59 грн. Крім того, з урахуванням надбавки 15 % [PERSON]М, було нараховано премію і допомогу на оздоровлення, що призвело до зайвого їх нарахування і виплати на загальну суму 16944,89 грн. Унаслідок допущеного порушення ДП «РЕМ» завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 44360,48 грн. Наказом ДП «РЕМ» від 05.07.2017 №55-к заступника виконавчого директора з комерційних питань [PERSON] було звільнено відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін. 3 метою усунення встановленого порушення та відповідно до вимоги Держаудитслужби України від 02.05.2018 №05-14/400 щодо усунення порушень позивач направив відповідачу претензію-вимогу № Д1-04/63 від 06.06.2018 про добровільне відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди, яка залишена позивачем без відповіді та задоволення. Статтею 4 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно преамбули Закону України «Про оплату праці» цей Закон визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Отже надбавка за почесне звання України «Заслужений працівник сфери послуг України» згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» входить в структуру заробітної плати. Згідно ст.32 Закону України «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори. В пункті 9 Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, взятому до відома постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №12 від 11.12.2015 року роз'яснено, що судам слід памятати, що в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх колишніми працівниками, потрібно керуватися нормами статей 130137 КЗпП України. Звільнення працівника не припиняє його обовязку відшкодувати заподіяну підприємству, установі, організації шкоду. Відповідно до ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно ст.132\~КЗпП України\~за шкоду,\~заподіяну підприємству,\~установі,\~організації при\~виконанні трудових\~обовязків,\~працівники,\~крім працівників,\~що є\~посадовими особами,\~з вини\~яких заподіяно\~шкоду,\~несуть матеріальну\~відповідальність у\~розмірі прямої\~дійсної шкоди,\~але не\~більше свого\~середнього місячного\~заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Статтею 133\~КЗпП України\~передбачено,\~що у\~відповідності з\~законодавством обмежену\~матеріальну відповідальність\~несуть: 2) керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обовязків; 8) службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що [PERSON] бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Зазначений у ст.134 КЗпП України перелік випадків, коли працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до ст.137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Суд може зменшити розмір покриття шкоди, заподіяної працівником, залежно від його майнового стану, за винятком випадків, коли шкода заподіяна злочинними діями працівника, вчиненими з корисливою метою. В силу вимог ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Згідно пункту 1 Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, взятому до відома постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №12 від 11.12.2015 року вирішуючи питання про притягнення працівників до матеріальної відповідальності, роботодавець та суд під час розгляду справи повинні визначити, порушення яких конкретних норм стали причиною завданої шкоди. Дії працівника, які не порушують законодавство про працю, є правомірними, а тому не можуть кваліфікуватися як трудові правопорушення (наприклад, відмова від переведення на іншу роботу). Не можна також вважати протиправним, а отже, застосовувати заходи матеріальної відповідальності, невиконання трудових обовязків працівником, зумовлене станом його здоровя чи внаслідок недостатньої кваліфікації. В пункті 4 Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю, розяснено, що підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обовязків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам організаціям, їх працівниками» від 29 грудня 1992 року роз`яснено, що виходячи з вимог ст.15 ЦПК (1501-06) суд у кожному випадку зобовязаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП (322-08) залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, зясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обовязків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Судом встановлено, що позивачем не надано і в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження порушення позивачем покладених на нього трудових обовязків та в наслідок яких винних протиправних дій (бездіяльності) вчинених позивачем [PERSON] підприємстві «РЕГІОНАЛЬНІ ЕЛЕКТРИЧНІ МЕРЕЖІ» була завдана шкода. Крім того в матеріалах позовної заяви представник позивача зазначає, що відповідач надав позивачу віх документи про наявність в нього звання «Заслужений працівник сфери послуг України» та підстав отримання такого звання, тощо. Виходячи з викладеного суд вважає, що позовна заява Державного підприємства «РЕГІОНАЛЬНІ ЕЛЕКТРИЧНІ МЕРЕЖІ» про стягнення майнової шкоди задоволенню не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed