Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Представник позивача, [PERSON], на підставі довіреності, [PERSON], подав до суду позов, з урахуванням уточнень від 23.11.2015 р., про визнання правочинів недійсними і застосування наслідків недійсності правочину. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що на підставі договору дарування від 29.04.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованого у реєстрі за №996, позивач одержав у власність від своєї бабусі двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 49, 10 кв. м. Позивач разом зі своєю дружиною зареєстровані у спірній квартирі, але починаючи з грудня 2007 р. в ній тимчасово не проживають, перебувають за кордоном - у Польщі. 26.01.2015 р. позивачу повідомила його мати, що з суду надійшла повістка на виселення з квартири у зв»язку з її продажем на підставі укладеного з [PERSON] договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Новохатньою Н.С., зареєстрованого у реєстрі за №2200. Оспорюваний договір від імені позивача укладений [PERSON] на підставі довіреності, виданої ніби-то ним 15.03.2013 р., та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Лобановою О.Г., зареєстрованої у реєстрі за №1086. Зазначена довірена особа позивачу невідома, довіреність на відчуження квартири ним нікому не видавалась та не підписувалась, що вказує на недійсність як цієї довіреності, так і договору купівлі продажу, укладеного від його імені з [PERSON]. Відповідно до довідки Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України від 02.03.2015 р. позивач на дату оформлення довіреності не перебував на території України. Крім того, оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений на підставі підробленого договору дарування, виконаного на бланку, який ніби-то має ту саму серію та номер, але візуально явно відрізняється від оригінального, що зберігається в позивача, підписи у якому вчинені іншими особами. З грудня 2007 р. в квартирі постійно проживав знайомий, з вересня 2012 р. наймають квартиранти, весь час приглядає за нею мати позивача, ніхто з метою огляду для придбання квартири не приходив. Наведені обставини свідчать про те, що квартира вибула з володіння позивача внаслідок шахрайських дій. 27.01.2015 р. мати позивача подала до правоохоронних органів повідомлення про злочин, проводиться досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, як шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою. Оспорювані правочини (довіреність та договір купівлі-продажу) незаконні, вчинені не позивачем, не відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: щодо вільного волевиявлення учасника правочину, що повинно відповідати його внутрішній волі. Представник позивача просив визнати оспорювані правочини недійсними та застосувати наслідки недійсності договору купівлі-продажу спірної квартири. У судовому засідання представник позивача підтримав позовні вимоги з наведених у заяві підстав, просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання повторно не з»явилися, судові документи та повістки - повідомлення, надіслані за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернуті за закінченням терміну зберігання, тому в розумінні ст. 74 ЦПК України вони вважаються такими, що належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р., № 9 наголосив на необхідності судами враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Суд установив, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 29.04.2004 р., зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об»єкти нерухомого майна 07.07.2004 р. в реєстрову книгу № д.104-234 за реєстровим № 176/411/31327, укладеного зі своєю бабусею, [PERSON], позивач, [PERSON], став власником квартири [ADDRESS], загальною площею 49, 10 кв. м, жилою площею 27,10 кв. м ( а. с. 7). Позивач разом зі своєю дружиною, будучи зареєстрованими у спірній квартирі, з грудня 2007 р. тимчасово не проживають, перебувають за кордоном - у Польщі, з метою працевлаштування ( а. с. 14). 03.07.2014 р. між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 15.03.2013 р., посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Лобановою О.Г., зареєстрованої в реєстрі за №1086, та [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], загальною площею 49, 10 кв. м, жилою площею 27,10 кв. м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Новохатньою Н.С., зареєстрований в реєстрі за №2200, за 638000 грн. ( а. с. 9-12). Суд ураховує, що відповідно до норм ст. 237, ч. 3 ст. 238 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Представник позивача у обгрунтування позовних вимог про визнання недійсними нотаріально посвідчених довіреності від 15.03.2013 р. за реєстраційним номером № 1086 та договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], реєстр за №2200, посилається на ті обставини, що позивач на відчуження власної квартири довіреність не видавав і не підписував, наміру відчужувати своє майно не мав, тобто, воно вибуло з володіння поза його волею, що є підставами визнання недійсними як цієї довіреності, так і договору купівлі - продажу. Наведене підтверджує й тим, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений на підставі підробленого договору дарування, виконаного на бланку, який власне має ту саму серію та номер, але навіть візуально за шрифтом та його розміром, розміщенням тексту, реквізитів та вчиненими підписами сторін договору явно відрізняється від оригінального, що зберігається в позивача ( а. с. 7, 8). Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як убачається з інформації Головного центру обробки інформації Державної прикордонної служби України від 02.03.2015 р. № 64/А - 1095 за період з 01.01.2010 по 31.12.2013 позивач, [PERSON], на дату оформлення довіреності на території України не перебував ( а. с. 16). Відповідно до повідомлення СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві 27.01.2015 р., за заявою матері позивача, [PERSON], по факту заволодіння квартирою шахрайським шляхом розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015100070000620, внесеному до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України ( а. с. 13). Опитаний у кримінальному провадженні в якості свідка, [PERSON], показав, що приблизно з 2006 р. перебуває в громадянському шлюбі з [PERSON]. Через її брата, [PERSON], познайомився з [PERSON], якому під заставу квартири [PERSON] приблизно два роки тому надав у борг грошові кошти у сумі 42000 дол. США, необхідні їм обом для бізнесу, бачився з ним лише раз. Анкетні дані своєї дружини, [PERSON], необхідні для оформлення довіреності, надав [PERSON] та одержав від нього довіреність, на підставі якої вона оформила документи та уклала договір купівлі-продажу від імені [PERSON] , з яким не була знайома, не бачилась жодного разу. Суд критично оцінює показання відповідача, [PERSON], в якості свідка у кримінальному провадженні, зокрема: у частині того, що приблизно два роки тому бачився саме з [PERSON], який знаходиться за кордоном, на дату оформлення довіреності на території України не перебував, і приймає до уваги лише то, що підтверджується іншими доказами у справі. У випадку, якщо майно вибуло з володіння власника на підставі вчиненого правочину, перевірці судом при вирішенні справи підлягає чинність правочину. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст.203 ЦК України, зокрема, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, недотримання цієї вимоги відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. При вирішенні спору, суд виходить з того, що спірна квартира вибула з володіння позивача поза його волею, оскільки довіреність, видана на ім'я [PERSON] від 15.03.2013 р., ним не підписувалась, тому ця довіреність та договір купівлі-продажу від 03.07.2014 р. є недійсними. Відповідно до положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Ураховуючи, що позивач є власником спірної квартири на підставі договору дарування від 29.04.2004 р., додатково визнавати право власності на це майно не потрібно, сама по собі обставина визнання довіреності від 15.03.2013 р. за реєстраційним номером № 1086 та договору купівлі-продажу квартири від 03.07.2014 р. за реєстраційним №2200 недійсними є підставою для повернення йому спірного нерухомого майна особою, яка отримала це майно на виконання недійсного договору купівлі-продажу. Відтак, у порядку застосування наслідків недійсності правочину, су4д вважає необхідним зобов»язати відповідача, [PERSON], звернути у власність позивача спірну квартиру. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги доведені та підлягають задоволенню в повному обсязі, визнає довіреність від 15.03.2013 р. за реєстраційним номером № 1086 та договір купівлі-продажу квартири від 03.07.2014 р. за реєстраційним №2200 недійсними, і у порядку застосування наслідків недійсності правочину зобов»язує відповідача, [PERSON], звернути у власність позивача спірну квартиру. Суд присуджує з відповідача, [PERSON] на користь позивача понесені ним і документально підтверджені витрати від сплати судового зборру в сумі 974 грн. 40 коп., і у дохід держави у сумі 2679 грн. 60 коп., та з [PERSON] - у дохід держави судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп.. На підставі наведеного, ст. ст. 203, 215, 216 ЦК УКраїни,

Outcome: approved