Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на ті обставини, що 15 травня 2014 року відповідачами укладено попередній договір, за яким сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Коритище» без дотримання процедури, встановленої для оренди землі, отримало в оренду земельну ділянку державної власності, що знаходиться за межами населеного пункту села Коритище Миронівського району Київської області площею 70,00 га. Договір укладено строком на одинадцять місяців, містить умови щодо розміру орендної плати. 18 серпня 2014 року на підставі наказу Головного управління Держземагентства України він отримав дозволи на розроблення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, в оренду для ведення фермерського господарства. 22 вересня 2014 року Головним управлінням Держземагентства України було затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду. Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Коритище» до даного часу протиправно користується земельною ділянкою, перешкоджає в реалізації його права на оформлення договору оренди земельної ділянки. Підписаний 15 травня 2014 року попередній договір оренди землі грубо порушує встановлені законодавством України вимоги щодо оренди землі, та має бути визнаний судом недійсним. Зі змісту договору вбачається, що він не містить істотної умови щодо строку та порядку укладення основного договору оренди земельної ділянки, положень щодо істотних умов майбутнього договору оренди, тому він не є попереднім. Під виглядом попереднього договору між відповідачами фактично виникли правовідносини оренди спірної земельної ділянки, тому попередній договір є удаваним в розумінні положень статті 235 ЦК України. До правовідносин сторін, що виникли на підставі попереднього договору, мають бути застосовані норми, що регулюють договір оренди земельної ділянки державної власності. Фактично попередній договір було укладено відповідачами з метою приховати незаконний правочин - договір оренди земельної ділянки державної власності, оскільки [PERSON] районна державна адміністрація не мала повноважень на передачу спірної земельної ділянки в оренду, відповідно, було порушено процедуру передачі земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення у користування та не було здійснено державну реєстрацію права оренди. Вважає, що попередній договір як удаваний правочин має бути визнаний недійсним на підставі частини 1 статті 215 ЦК України, оскільки в ньому зовнішнє волевиявлення сторін не узгоджується з їх внутрішньою волею. Договір не містить істотних умов щодо обєкту оренди, в ньому не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, точний розмір земельної ділянки, що передана в користування на умовах оренди. Право оренди за цим договором не було зареєстровано у порядку, передбаченому законодавством України. Договір містить запис про те, що він зареєстрований в журналі обліку попередніх договорів [PERSON] РДА у Київській області, яка не має повноважень на здійснення державної реєстрації права на оренду земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, така реєстрація суперечить встановленому законодавством України порядку здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно. Просив визнати недійсним попередній договір від 15 травня 2014 року, укладений між сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Коритище» та [PERSON] районною державною адміністрацією, застосувати наслідки недійсності правочину, зокрема зобовязати сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Коритище» повернути в натурі земельну ділянку державної власності площею 70,00 га, що знаходиться за межами населеного пункту села Коритище Миронівського району Київської області. В судове засідання сторони не зявилися. Представник позивача та представники відповідачів подали заяви про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації у письмових запереченнях проти позову послався на ті обставини, що права позивача не порушені укладеним попереднім договором, строк дії договору скінчився, зобовязання сторін припинені, тому відсутній предмет спору, оспорювати правочин і вимагати застосування наслідків його недійсності може лише сторона правочину, якою не являється позивач. Просив у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Коритище» подав до суду заперечення, які обґрунтовані тими обставинами, що укладенням 15 травня 2014 року попереднього договору оренди права позивача не були порушені, тому у позивача відсутнє право на звернення до суду. Термін дії оскаржуваного договору закінчився 15 квітня 2015 року, у його сторін на даний час відсутні будь-які правовідносини. Вимоги позивача про зобовязання СТОВ «Коритище» повернути в натурі земельну ділянку державної власності площею 70,00 ґа, що знаходиться за межами населеного пункту села Коритище Миронівського району Київської області вважає необґрунтованими, оскільки у товариства на сьогоднішній день відсутня у володінні земельна ділянка площею 70,00 га. Позивач не вказує, яку саме земельну ділянку слід повернути, не зазначає кадастровий номер земельної ділянки, не додає кадастровий план та/чи план схему ділянки, які б могли ідентифікувати ділянку, яка відповідно до його позовних вимог підлягає поверненню. Згідно проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства ім. Стрільця Миронівського району Київської області з виготовленням державних актів на право колективної власності на землю і право постійного користування землею, затвердженого рішенням шостої сесії двадцять другого скликання [PERSON] районної ради народних депутатів від 20 вересня 1995 року, в постійне користування КСП ім.Стрільця було 110,00 га земель резервного фонду. На базі колгоспу ім. Стрільця створене акціонерне товариство сільськогосподарського підприємства «Коритище», протокол № 1 загальних зборів від 17.02.1996, АТСП «Коритище» реорганізовано в СТОВ Коритище» 24 лютого 2000 року, протокол № 1 від 24 лютого 2000 року, яке є правонаступником всіх попередніх організацій, що підтверджується довідкою №23 від 18.11.2015. Твердження позивача, що у користуванні відповідача перебувають 70,00 га земель запасу, є безпідставним, оскільки земельні ділянки, які на даний перебувають у користуванні товариства, є землями резерву. Товариство користується земельними ділянками на праві постійного користування, а не на підставі оскаржуваного позивачем договору. Землі резервного фонду перебувають у користуванні СТОВ «Коритище» на підставі Державного акту на право постійного користування землею І-КВ № 003727, виданого згідно рішення Коритищенської сільської Ради народних депутатів від 24 лютого 1995 року № 3 XXII скликання. Жодних документів на вилучення вказаних земельних ділянок із постійного користування СТОВ «Коритище» не приймалось. Суд, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню частково. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Відповідно до положень частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким законом є Закон України «Про оренду землі», згідно ст. 13 якого договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. На підставі частини першої статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. В судовому засіданні встановлено, що між відповідачами [PERSON] районною державною адміністрацією Київської області як розпорядником та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Коритище» як користувачем 15 травня 2014 року було укладено попередній договір, умови якого були наступними. Пунктом 1.1. договору розділу «Предмет договору» передбачено, що розпорядник та користувач домовилися укласти попередній договір на право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення площею 70,00 га (рілля, землі запасу), що розташована за межами населеного пункту села Коритище Миронівського району Київської області. Мета використання: для ведення сільськогосподарського виробництва. Згідно пункту 2.1. договору його укладено строком на одинадцять місяців (на час виготовлення землевпорядної документації, що посвідчує право користування даною земельною ділянкою на умовах оренди), договір діє до 15 квітня 2015 року. Пунктами 3.1. 3.5. договору передбачені розмір та порядок внесення користувачем землею орендної плати, порядок перегляду розміру орендної плати. Договір містить умови використання земельної ділянки, права та обовязки сторін, відповідальність сторін, умови зміни договору і припинення його дії. Користувач за договором набув права самостійно господарювати на земельній ділянці, отримувати продукцію та доходи, зобовязався використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно з договором. Додатком до договору є розрахунок розміру орендної плати за земельну ділянку державної власності, що знаходиться за межами населеного пункту села Коритище Миронівського району Київської області станом на 15 травня 2014 року. Договір містить запис про те, що він зареєстрований в [PERSON] районній державній адміністрації Київської області в журналі обліку попередніх договорів оренди, де 12 червня 2014 року вчинено запис за № 89. Дані обставини вказують на те, що [PERSON] районна державна адміністрація Київської області за договором, який має назву «попередній договір», передала сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Коритище» у користування на умовах оренди для ведення сільськогосподарського виробництва строком до 15 квітня 2015 року земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 70,00 га (рілля, землі запасу), що розташована за межами населеного пункту села Коритище Миронівського району Київської області. На підставі даного договору в період його дії сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Коритище» використовувало земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 70,00 га для ведення сільськогосподарського виробництва. Згідно положень статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір є лише засобом для спрямування відносин між сторонами в необхідне русло для подальшого укладення основного договору. Такий договір не може бути підставою для виникнення у сторін зобовязань, заради яких укладається основний договір, зокрема зі сплати орендної плати, яка є однією із цілей укладення основного договору договору оренди. Законодавством не передбачено інших підстав для сплати орендної плати, ніж договір оренди. Зобовязання, які виникають у сторін після укладення попереднього та основного договорів, не збігаються ні за суттю, ні за змістом. Укладений попередній договір не містив зобовязань щодо укладення основного договору у майбутньому, не був договором про наміри, в ньому не прописані істотні умови, на яких надалі буде укладений договір оренди землі. Фактично за попереднім договором була надана у користування земельна ділянка сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 70,00 га, що розташована за межами населеного пункту села Коритище Миронівського району Київської області. Укладеним договором визначено плату за користування земельною ділянкою, умови використання земельної ділянки, права та обовязки, а також відповідальність сторін, до договору доданий розрахунок розміру орендної плати. Оспорюваний правочин не є попереднім договором, оскільки на його підставі у сторін виникли зобовязання з оренди земельної ділянки. Вимога позивача про визнання укладеного правочину недійсним з підстав, встановлених статтею 235 ЦК України, не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно приписів статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.\~ Складений відповідачами правочин не є удаваним, оскільки вчинений не з метою приховання іншого правочину. Сторони насправді у договорі виклали умови договору оренди земельної ділянки, такі умови вони не приховували. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно із частиною 5 статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Підпунктом 6 пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. З огляду на положення статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення державної реєстрації прав.\~ З 01 січня 2013 року [PERSON] районна державна адміністрація не була уповноважена на передачу земель державної власності в оренду, право оренди земельної ділянки підлягало обовязковій державній реєстрації та виникало з моменту її реєстрації. Права оренди за укладеним договором відповідач сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Коритище» не набуло. В той же час, відповідно до статті 215 ЦК України та розяснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в пункті 8 постанови Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9, недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до пункту 5 даної постанови вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 7 постанови передбачено, що у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Позивач заявив вимогу про визнання укладеного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності. При розгляді справи судом встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати укладений сторонами правочин нікчемним, а тому суд застосовує вищевказані положення постанови Пленуму Верховного Суду України. Стаття 204 ЦК України установлює презумпцію правомірності правочину. Звідси будь-який вчинений (укладений) правочин вважається правомірною дією до моменту спростування цієї презумпції судом. Тому нікчемність правочину може визнати лише суд. Відповідно правовим наслідком визнання правочину нікчемним є те, що його укладення не є підставою виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обовязків. Підписаний відповідачами нікчемний правочин був недійсним вже в момент його вчинення та не породжував для сторін цивільних прав та обовязків. Даний правочин є нікчемним, його недійсність встановлена Законом, а тому він не може бути визнаний судом недійсним як оспорюваний. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, відповідно до статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Щодо порушення прав позивача суд зазначає наступне. Встановлено, що 18 серпня 2014 року на підставі наказів Головного управління Держземагентства України позивач отримав дозволи на розроблення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, в оренду для ведення фермерського господарства. 22 вересня 2014 року Головним управлінням Держземагентства України було затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду. Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Коритище» у період дії попереднього договору без відповідних правовстановлюючих документів використовувало земельну ділянку, розташовану поза межами населеного пункту села Коритище Миронівського району Київської області, що перешкоджало реалізації прав позивача на оформлення відповідно до законодавства України договору оренди. Відповідачами не доведено того факту, що сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Коритище» користувалося земельною ділянкою у період дії попереднього договору на іншій підставі, зокрема на праві постійного користування. На підтвердження даної обставини не надані докази. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування його наслідків та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Позивач заявив вимогу про застосування наслідків недійсності правочину та просив зобовязати сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Коритище» повернути в натурі земельну ділянку державної власності площею 70,00 га, що знаходиться за межами населеного пункту села Коритище Миронівського району Київської області. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно положень статей 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Заявлену позивачем вимогу про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину суд вважає недоведеною. Зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази не підтверджують тих обставин, що відповідач сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Коритище» до даного часу користується земельною ділянкою, яка була передана йому в оренду за договором, який розцінено судом як нікчемний, і підставою такого користування є даний договір. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 202-204, 215, 216, 235, 635, 638, 792 ЦК України, ст.ст. 125, 126, 152 ЗК України, ст.ст. 6, 13 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 5, 7, 8 постанови Пленуму Верховного суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9,

Outcome: dismissed