Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Представник позивача в інтересах позивача 18.09.2015 року звернувся до суду із зазначеним позовом, який 03.05.2016 року уточнив та в позовній заяві зазначає, що відповідачі проживають в кімнатах № 505 та № 508 гуртожитку Державного навчального закладу «Запорізьке Вище професійне училище «Моторобудівник» (далі по тексту ДНЗ «ЗВПУ «Моторобудівник») розташованого за адресою м. Запоріжжя, вул. Парфьонова, 146-А. З 1999 року по 2010 рік відповідачі займали кімнати №№ 505, 506, 507, 508 вказаного гуртожитку. На підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2008 року з гуртожитку були виселені [PERSON] разом з неповнолітніми [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. Фактичне виселення було проведено 24.09.2010 року, після проведення виселення та до червня 2013 року родина [PERSON] у складі: - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зайняли кімнати №№ 505, 508 та проживають до теперішнього часу. Ордеру на вселення в гуртожиток відповідачі не мають, вони самовільно безпідставно заселились до гуртожитку. Відповідачі у трудових відносинах з ДЗН «ЗВПУ «Моторобудівник» не перебувають, не є його учнями, тому вони підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Просив виселити відповідачів з кімнат №№ 505, 508 гуртожитку розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Панфьорова, 146-А без надання іншого житлового приміщення та повернути сплачені судові витрати у розмірі 1218,00 грн. У судовому засіданні представник позивача ДЗН «ЗВПУ «Моторобудівник» - [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, просила виселити відповідачів з кімнат №№ 505, 508 гуртожитку розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Панфьорова, 146-А без надання іншого житлового приміщення та стягнути судові витрати в межах заявлених вимог. В судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] та її представник [PERSON], кожний окремо, проти позову заперечували про що надали письмові заперечення проти позову, просили застосувати стоки позовної давності та у позові відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи служби у справах дітей відділ по Шевченківському району Запорізької міської ради в судове засідання не зявився, надав лист та просив розглядати справу без його участі прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дітей, пояснень сторін та наданих доказів. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] в судове засідання не зявились, про дату та час слухання справи були належним чином повідомлені, причина їх не явки суду не відома. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, оцінивши та проаналізувавши всі надані докази, суд вважає, що позовні вимоги ДЗН «ЗВПУ «Моторобудівник» підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 29.06.2010 року відповідно наказу Міністерства освіти і науки України №643 Вище професійне училище №27 перейменовано на Державний навчальний заклад «Запорізьке машинобудівне вище професійне училище». Згідно наказу Міністерства освіти і науки України №1028 від 01.11.2010 року створено державний навчальний заклад «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» шляхом реорганізації державного навчального закладу «Запорізьке машинобудівне вище професійне училище» на базі виділеного із складу останнього відокремленого структурного підрозділу, розташованого за адресою: м. Запоріжя, вул. Панфьорова, 146-А. ДНЗ «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» є правонаступником державного навчального закладу «Запорізьке машинобудівне вище професійне училище» в частині прав і обовязків відокремленого структурного підрозділу. Відповідно акту приймання-передачі основних фондів від 16 жовтня 2011 року ДНЗ «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» прийняло обєкт, який розташовано за адресою: м. Запоріжжя, вул. Панфьорова, 146-А. що належить на праві державної власності Міністерству освіти і науки України і знаходиться на балансі ДНЗ «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник». З свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.08.2007 року вбачається, що власником гуртожитку по вул.Панфьорова, буд.146-а з 26.07.2007 року є держава в особі Міністерства освіти і науки України. Згідно витягу з Державного реєстр речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.05.2014 року власником гуртожитку по вул.Панфьорова, 146-А в м. Запоріжжі є Держава в особі Міністерства освіти і науки України та перебуває на балансі ДНЗ «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник». Суд не приймає до уваги лист виконавчого комітету Запорізької міської ради №Ц-7166-м від 04.12.2014 року оскільки з нього вбачається, що за клопотанням ВАТ «Мотор-Січ» у 1999 році працівницю заводу [PERSON] разом з 4 неповнолітніми дітьми було поселено до гуртожитку Вищого професійного училища №27 по вул.Панфьорова, 146-А, кімнати №№ 505,506, 507, 508, довідку №106 від 11.12.2001 року ВПУ №27 про місце проживання [PERSON] та заборгованості по сплаті за комунальні послуги, листи представника уповноваженого ВРУ з прав людини №8.21/7-ц257745.15/08-20 від 22.01.2016 року та №9.21/7-ц241878.15-1/08-20 від 17.04.2015 року, лист Мотор СІЧ №85/б від 31.03.2016 року, акт від 21.05.2004 року, витяг із протоколу засідання еспертно-перевірної комісії держархіву Запорізької області №12 від 11.06.2004 року, оскільки зазначені докази не стосуються предмету позову. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2008 року позов Вищого професійного училища №27 Міністерства освіти і науки України задоволено, виселено з кімнат №№ 505, 506, 507, 508 гуртожитку по вул.Панфьорова, 146-А м.Запоріжжя Целєву [PERSON] разом з неповнолітніми [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається з повідомлення №13948/16 від 13.09.2010 року в добровільному порядку вищевказане рішення суду боржниками не виконано у звязку із чим 24.09.2010 року Шевченківським відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції проведено примусове виселення [PERSON] разом з неповнолітніми [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з кімнат №№ 505-508 гуртожитку по вул. Панфьорова, 146-А м. Запоріжжя, без надання іншого житлового приміщення. При проведенні примусового виселення 24.09.2010 року кімнати №№ 506-507 гуртожитку по вул. Панфьорова, 146-А м. Запоріжжя залишились повністю порожніми і закриті стягувачем на замок. В кімнаті №505 зазначеного гуртожитку залишилась [PERSON] разом із своєю малолітньою дитиною [PERSON], а в кімнаті №508 гуртожитку залишилась [PERSON] зі своєю малолітньою дитиною [PERSON], які не вказані у виконавчому документі про що зазначено в акті державного виконавця від 24.09.2010 року та встановлено ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.01.2011 року. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції Україн). Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до розяснень, які містяться в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12.04.1985 року на вимоги про визнання недійсним ордера на жиле приміщення за передбаченими ст.59 ЖК підставами поширюється трирічний строк позовної давності. З цих самих правил слід виходити при розгляді вимог про виселення осіб, договір найму з якими укладений з порушенням встановленого порядку без видачі ордера. Згідно правил, встановлених ч.3 та ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що 31.03.2016 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано заяву про застосування трирічного строку позовної давності. ДНЗ «Запорізьке вище професійне училище «Моторобудівник» прийняло обєкт, який розташовано за адресою: м. Запоріжжя, вул. Панфьорова, 146-А лише 16 жовтня 2011 року. Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2008 року про виселення [PERSON] разом з неповнолітніми [PERSON], [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] фактично було виконано 24.09.2010 року та під час виконання зазначеного рішення суду в кімнаті №505 зазначеного гуртожитку залишилась [PERSON] разом із своєю малолітньою дитиною [PERSON], а в кімнаті №508 гуртожитку залишилась [PERSON] зі своєю малолітньою дитиною [PERSON] З вересня 2010 року до червня 2013 року родина [PERSON] періодично змінювала свій склад та місце проживання, що підтверджується повідомленнями Обласного адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізькій області та копією рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11.11.2014 року за №336/5335/14-ц. ДНЗ «ЗВПУ «Моторобудівник» звернувся до суду з позовом до відповідачів 18.09.2015 року тобто в межах строку позовної давності. З копії трудової книжки серії БТ-І №7998220 на імя [PERSON] вбачається, що вона з 01.11.2009 року прийнята до ТОВ «Твикс-Сервіс ЛТД » і не перебувала у трудових відносинах з позивачем. В листі №2316/725 від 19.02.2016 року Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області повідомлено, що в період з 19.10.1999 року [PERSON] була тимчасово зареєстрована за адресою: [INFO] (строк реєстрації до 05.10.2000 року), 03.09.2004 року зняті з реєстрації з вказаної адреси з вибуттям за адресою: м.Запоріжжя, вул.8-го Березня,11, за якою зареєстрована з 23.09.2004 року. Відповідно до ст. 128 ЖК Української РСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Згідно ст. 129 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення. Як було встановлено судом, ордер на жилу площу в гуртожитку в порядку, передбаченому ст. ст. 128, 129 ЖК Української РСР відповідачам не видавався. Враховуючи, що сторони не пов'язані трудовими відносинами, відповідачі за місцем проживання не зареєстровані, рішення про виділення гуртожитку житловою комісією ДНЗ «Запорізьке Вище професійне училище «Містобудівник» не приймалось, ордер на вселення не видавався, у відповідачів не виникає права на постійне проживання в гуртожитку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. В ст. 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тому позивач, який є балансоутримувачем гуртожитку, вправі вимагати виселення відповідачів із займаного ним жилого приміщення. Таким чином, виходячи із вищенаведеного, враховуючи те, що відповідачі в добровільному порядку кімнати № 505 та 508 в гуртожитку по вул.Панфьорова,146-А в м.Запоріжжі, не звільнили, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем не надано повної інформації щодо особи відповідача [PERSON], тому в частині його виселення позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача суми сплаченого судового збору 1218,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial