Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просили суд надати малолітньому [PERSON] дозвіл на виїзд за кордон без дозволу та супроводу батька [PERSON] строком на 1 рік з 01.06.2021 по 01.06.2022. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 02.08.2003 по 13.11.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох спільних дітей - доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2017 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано та після розлучення сторони проживають окремо. З моменту розірвання шлюбу та до теперішнього часу відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дітьми, участі в їхньому житті свідомо не приймає, на жодний контакт з позивачем чи дітьми не виходить, місце його проживання невідоме. Діти проживають разом із позивачем на її повному утриманні. Діти дорослішають, навчаються, намагаються дізнатися щось нове та мають бажання побачити світ і відвідати інші країни. На теперішній час, позивач має намір забезпечити дітям повноцінний відпочинок, про який вони так мріють. Донька сторін на сьогоднішній день досягла віку 17 років, отже має право на виїзд за межі України без згоди батька. Однак їхньому сину лише 13 років, отже для виїзду закордон у супроводі матері йому необхідний дозвіл батька. Отримати дозвіл відповідача на виїзд дитини закордон є неможливим, оскільки він не спілкується ані з позивачем, ані з дітьми, його фактичне місцезнаходження чи засоби зв`язку невідомі. Викладені обставини слугували підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 04 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху із наданням позивачу строку для усунення визначених ухвалою суду недоліків. Ухвалою суду від 15 червня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24 червня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити та не заперечував проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому суд, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України та наявних у справі доказів ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, однак суду було надано заяву про розгляд справи за відсутності представника Управління-служби у справах дітей та гуманітарної політики Самарської районної у м. Дніпрі ради, в якій також зазначено, що при прийнятті рішення просять врахувати інтереси дитини в межах чинного законодавства України. (а.с. 34) Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини, зміст спірних правовідносин, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що з 02 серпня 2003 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2017 року (а.с. 6-7). Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 12-15). З пояснень представника позивача в судовому засіданні також встановлено, що позивач позбавлена можливості отримати дозвіл відповідача на виїзд малолітнього сина закордон, оскільки відповідач не спілкується ані з позивачем, ані з дітьми, його місцеперебування та засоби зв`язку невідомі. Позивач бажає виїхати з дітьми закордон лише з метою відпочинку, однак у зв`язку з тим, що син [PERSON] ще не досяг 16 річного віку, обов`язковою умовою є надання дозволу його батька, який на теперішній час отримати неможливо. Відповідно до ст. 51 Конституції України, турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов`язком батьків. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724) ( 724-2010-п ) (зі змінами). Відповідно до пункту 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. У відповідності до положень п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сили у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Крім того, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Судом встановлено, що відповідач аліменти на утримання сина [PERSON] не сплачує, з позивачем та дітьми не спілкується, його місце перебування невідоме, а тому у позивача дійсно виникають складнощі з отриманням згоди від колишнього чоловіка на виїзд їхньої дитини за кордон. Таким чином, при розгляді даної справи судом не встановлено будь-яких обмежень чи заборон, які б унеможливлювали виїзд дитини за межі України для відпочинку, а тому

Outcome: approved