Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Представник ПАТ КБ «Приват Банк» Савіхіна А.М., звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила: стягнути з [PERSON], [INFO], на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.10.2010 року у розмірі 72153,34 грн., яка складається з: 21401,94 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 25654,47 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 21184,87 грн. заборгованість за пенею, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 3412,06 грн. штраф (процентна складова), а також сплачені судові витрати у розмірі 1762,00 грн.. Зазначені позовні вимоги мотивувала тим, що відповідно до договору б/н від 22.10.2010 р. відповідач отримав кредит у розмірі 16000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідно до п. 2.1.1.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг, - клієнт надав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. ПАТ КБ «Приват Банк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Однак, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. На даний час відповідач ухиляється від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України, - зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з чим станом на 04.01.2018 р. відповідач має заборгованість в сумі 72153,34 грн., з яких: 21401,94 грн. - заборгованість за кредитом; 25654,47 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 21184,87 грн. - заборгованість за пенею, 500,00 - штраф (фіксована частина), 3412,06 грн. - штраф (процентна складова). У судове засідання представник позивача не з'явилась, направивши на адресу суду письмову відповідь на відзив відповідача (а.с. 50-55), до якої додала виписку по рахунку з інформацією про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача, зазначивши, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, відповідач ознайомився та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. В заяві-анкеті клієнта, зазначено початкову суму кредитного ліміту, однак, умовами договору визначено (п.2.1.1.2.3), що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Пунктом 2.1.1.2.4 Умов і правил встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком. Згідно ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка може бути фіксованою або змінною, тип процентної ставки визначається кредитним договором. Під час укладення вказаного кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 2,3% в місяць або 27,6% на рік. Далі процентна ставка була змінена. Підвищення процентної ставки відбулося тільки за витратам з певної дати, що дає можливість у разі незгоди з новою процентною ставкою погасити наявну заборгованість за кредитом по раніше встановленій процентній ставці, що являється суттєвою перевагою для клієнта і не порушує його право на незмінність процентної ставки по вже наявній кредитній заборгованості. Розмір процентної ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картці рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг. Щодо застосування строків позовної давності, представник позивача зазначає, що згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг строку позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідачем були здійснені дії, що свідчать про визнання ним свого боргу перед Банком. Так, згідно виписки Клієнт неодноразово здійснював погашення заборгованості останнє з яких було внесено 21.04.2017 року. Тоді як позивач звернувся до суду з позовом 10.01.2018 року - до спливу строку позовної давності. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву (а.с. 42-43) та заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.119-124), в яких просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що: ним було підписано анкету-заяву №б/н від 22.10.2010 року, гідно якої позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» йому було відкрито кредитний ліміт на картковий рахунок в розмірі 10000,00 грн.. Однак, в зазначеній заяві були відсутні будь-які посилання на процентну ставку. Крім того, при оформлені та отриманні даної кредитної картки, відповідач не був ознайомлений із змістом Умов та Правил надання банківських послуг, на які посилається позивач в обґрунтуванні заявлених позовних вимог, та не підписував їх. У зв'язку з чим нарахування процентів за користування цим кредитом є безпідставним, так як не підтверджується первинними бухгалтерськими документами. Зазначає, що ПАТ КБ «Приват Банк» не надав підтвердження оформлення та укладення з відповідачем договору про надання банківських послуг. Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи Банку, на які посилається позивач, не можуть являтися складовою частиною кредитного договору, так як відповідач їх не підписував та ознайомлений з ними не був. Вважає, що відсутні підтвердження щодо заборгованості відповідача за кредитним договором саме у розмірі 72153,34 грн.. Разом з цим, відповідач просить суд застосувати строки позовної давності до нарахованої пені за несвоєчасну сплату кредиту. Посилаючись на те, що відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, про що говориться в ч.4 ст. 267 ЦК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22.10.2010 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н шляхом оформлення і підписання анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, у якій указано, що він разом з Умовами і тарифами складає між сторонами договір про надання банківських послуг. За умовами договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 10000,00 грн. на платіжну картку (а.с. 9). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № б/н від 22.10.2010 р. станом на 04.01.2018 р. розмір заборгованості [PERSON] перед банком становить 72153,34 грн., з яких: 21401,94 грн. - заборгованість за кредитом; 25654,47 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 21184,87 грн. - заборгованість за пенею, 500,00 грн.- штраф (фіксована частина); 3412,06 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.6-8). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). За змістом статті 207 ЦК України,- правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України,- договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Враховуючи зазначені обставини та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що заборгованість по тілу кредиту станом на 04.01.2018 р. становить 21401,94 грн.. Оскільки, на день розгляду справи, зі сторони відповідача не надано доказів про виконання свого обов'язку в частині сплати заборгованості за тілом кредиту, суд вважає, що позов в цій частині є обґрунтованим, обставини, викладені в ньому, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому він підлягає задоволенню. Розглянувши клопотання відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд прийшов до наступного висновку. Як передбачено ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно із ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові, про що говориться в ч. 4 ст. 267 ЦК України. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Як вбачається з матеріалів справи, остання сплата заборгованості за кредитом, була здійснена відповідачем 21.04.2017 року, а позивач звернувся до суду з відповідним позовом 10.01.2018 року . Що в свою чергу свідчить про переривання строку позовної давності. Вирішуючи позов в частині стягнення процентів та штрафних санкцій суд виходить з наступного. Розрахунок щодо нарахування процентів за користування кредитом, а також штрафів, позивач обґрунтовує умовами, викладеними в Умовах і правилах надання банківських послуг і тарифами банку. Однак, позивачем не надано суду документ, який би засвідчував отримання відповідачем під підпис Пам'ятки, яка містить тарифи і останні умови кредитування, Умов і правил надання банківських послуг. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме долучені до позовної заяви Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач зі сплати винагороди та неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11.03. 2015 р., № 6-240цс14 від 11.02.2015 р., № 6-698цс15 від 10.06.2015 р., № 6-757цс 15 від 01.07.2015 р. та № 6-2320цс16 від 22.03.2017 р. Наявність у відповідача обов'язку щодо сплати процентів передбачена ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Проте, враховуючи зазначені обставини, їх розмір, у даному випадку має обраховуватися, виходячи з положень ч. 1 ст. 1048, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, за якими якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Разом з цим, відповідного розрахунку представником позивача суду не надано. Що свідчить про відсутність належних та допустимих доказів, в підтвердження позовних вимог щодо стягнення з відповідача нарахованих процентів за користування кредитними коштами у розмірі 25654,47 грн.. Як передбачено ст.ст. 549,1050 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання він, зобов'язаний сплатити неустойку (штраф, пеню). Щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та штрафом в розмірі суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань щодо повернення основної суми кредиту, процентів та винагород. У той самий час, згідно з умовами кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання за договором, тобто і за несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій. Отже, за таких обставин нарахування Банком одночасно пені і штрафу здійснено з недотриманням положень, закріплених уст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи викладе, вимога Банку про стягнення заборгованості за пенею задоволенню не підлягає. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 21401,94 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 3412,06 штраф (процентна складова), що разом складає 25314,00 грн.. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України,- якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений ним при зверненні з позовом до суду судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 618 грн. 18 коп. (25314.00 грн. х 1762,00 грн. : 72153,34 грн.). Відповідно до ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. На підставі наведеного,

Outcome: partial