Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Представник позивача адвокат [PERSON] звернулась до Чугуївського міського суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON], в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1 559,00 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.11.2018 року і до повноліття дитини; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за попередній період - з моменту припинення фактичних шлюбних відносин і до листопада 2018 року у розмірі 58 551,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 02.11.2013 року по 14.08.2018 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Чугуївського міського суду Харківської області. Однак фактично шлюбні відносини були припинені ще з січня 2015 року. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка після розірвання шлюбу залишилася жити з позивачем. Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач будь-якої допомоги по утриманню дитини не надає, не приймає моральної та матеріальної участі у вихованні своєї доньки, ухиляється від покладеного на нього обов'язку утримувати свою дитину. Позивач вказує, що неодноразово зверталась до відповідача з проханням змінити своє ставлення до спільної дитини, надавати матеріальну допомогу, займатися її духовним та культурним розвитком, однак, ніяких позитивних результатів це не дало, у зв'язку з чим вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Відповідач з позовом не згоден частково, у зв'язку з чим подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що дійсно, шлюбні відносини між сторонами були припинені в 2015 році, але вони продовжували спілкуватись, разом виховували і утримували дитину, відповідач часто забирав доньку до себе і вона періодично проживала з ним. Навіть після розірвання шлюбу у серпні 2018 року між сторонами були досить врівноважені відносини, хоча їх спілкування обмежувалось тільки дитиною та її потребами. Відповідач вказує у відзиві на те, що коли позивач дізналась про те, що він зареєстрував шлюб з іншою жінкою, у листопаді 2018 року перестала відповідати на дзвінки, стала ховати дитину, знаходити причини, щоб не дати батькові поспілкуватись з дочкою. Тому відповідач був вимушений звернутись до опікунської ради в Чугуївському районі Харківської області з заявою про можливість бачитись зі своєю дитиною. Крім того, відповідач стверджує, що виконував свої батьківські обов'язки та навіть запропонував своїй колишній дружині піти до нотаріуса і оформити договір про утримання та виховання дитини, але вона відмовилась. Таким чином, відповідач не заперечує проти сплати аліментів в сумі, в якій вимагає позивач - 1559 грн. щомісячно, однак, повністю заперечує проти стягнення з нього аліментів за минулий час, оскільки не ухилявся від утримання дитини, а напроти приймав в цьому дуже активну участь. Крім того, відповідач наголошує на тому, що позивач не надала належних, достатніх та допустимих доказів того, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів, але не могла їх одержати у зв'язку з ухиленням відповідача від їх сплат. А також, позивачем не виконані вимоги закону щодо підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, вони є неспівмірними зі складністю позовної заяви, і можуть бути зменшені судом у разі прийняття доказів на підтвердження їх сплати понад встановлені законом строки. Представник позивача - адвокат [PERSON] позов повністю підтримала та наполягала на його задоволенні, пояснила, що на стягненні з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 100 гривень не наполягає. Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач позов визнав частково, заперечував проти задоволення позову в частині стягнення з нього аліментів за минулий час, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 14.08.2018 року розірвано (а.с. 8). Від даного шлюбу у сторін [INFO] народилась дитина - донька [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданим Червонозаводським відділом ДРАЦС РС Харківського МУЮ 05.06.2014 року (а.с. 7). Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Стаття 180 СК України наголошує, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Стаття 141 СК України, встановлює рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини та стверджує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Зі статті 181 СК України слідує, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як роз'яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Стаття 183 СК України зазначає, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - розмiр алiментiв на одну дитину не може бути меншим, нiж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. Що ж до максимального розмiру алiментiв, який стягуються з боржника, то вiдповiдно до ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» - вiн не повинен перевищувати 50 % заробiтної плати цiєї особи, а у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей - 70%. Зі змісту вищенаведеного та аналізу зазначених статей слідує, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Розмір аліментів у разі спору у всіх випадках встановлюється судом, при цьому статтею 182 СК України передбачений перелік найбільш вагомих обставин, які мають братися до уваги при визначенні розміру аліментів на дитину. А саме, зокрема, матеріальне становище дитини та загальний матеріальний стан того з батьків, з якого будуть стягуватися аліменти, свідченням чого є величина витрат на утримання себе та членів своєї родини. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону, що передбачено статтею 184 СК України. Відповідно до вимог Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» - з 01 січня 2019 року встановлений прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років - 1 626 грн. При цьому, судом враховується той факт, що відповідач в цій частини позов визнав повністю, а тому відповідно до конституційного принципу верховенства права, з урахуванням потреб дитини та можливостей батька, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне присудити з нього аліменти в розмірі 1 559 грн. щомісячно. Стосовно позовної вимоги про стягнення аліментів за минулий час, то в цій частині суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного: Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, передбачено ст. 12 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивачем будуть надані докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Таким чином, аналіз змісту статті 191 СК України дає підстави для висновку, що присудження аліментів за минулий час може бути у разі доведення позивачем визначених для цього вказаною нормою підстав. Тобто для вирішення спору позивачці під час судового розгляду даної справи необхідно було довести, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла одержати їх у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. На підтвердження вжитих заходів щодо одержання аліментів та доказів факту ухилення відповідача від сплати аліментів за минулий час, починаючи з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, позивачці потрібно було надати суду належні та допустимі докази. В той же час [PERSON] всупереч зазначених вимог не надано жодних доказів на підтвердження обставин щодо вжиття нею заходів для одержання аліментів з відповідача та свідоме ухилення останнього від їх сплати, окрім письмового звернення, датованого датою підписання позову та спрямованого відповідачу, а відтак у задоволенні вимоги про стягнення аліментів за минулий час слід відмовити за недоведеністю. Суд вважає за необхідне роз'яснити, сторонам ст. 192 СК України, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Статтею 133 ЦПК України визначено види судових витрат, які складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем заявлялось дві вимоги, одна з яких задоволена, то з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 704, 80 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial