Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] у вересні 2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні і розпорядженні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право на проживання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору № 2712 купівлі-продажу квартири та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.01.2020 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований в спірній квартирі, однак не проживає в ній з 1998 року без поважних причин по теперішній час, не бажає сплачувати комунальні платежі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.09.2020 року провадження у справі відкрито та розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Сторони не подавали клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом сторін. Відповідач у встановлений судом строк не подав відзиву на позов, у зв`язку з чим суд вирішив розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.11.1997 року посвідченого біржою малих підприємств та рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.01.2020 року (а.с. 10, 11-12). Згідно відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] (а.с. 23). Як вбачається з акту від 07.12.2018 року та 08.09.2020 року посвідченого ОСББ «Котельникова 13», [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте з 07.12.2018 року не проживає в спірній квартирі, однак позивач сплачує комунальні послуги по спірній квартирі в тому числі і за відповідача по справі (а.с. 14, 15). З наданих суду доказів, вбачається, що відповідач протягом тривалого часу не користується квартирою, але відповідно до законодавства України добровільно не знявся з реєстраційного обліку з квартири та не зареєстрував своє нове місце перебування, не бере участі в її утриманні, чим порушує право власності позивача, перешкоджає йому володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому із змісту частини першої ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідача немає встановлених законом підстав користуватися житловим приміщенням квартири [ADDRESS] , а тому позов підлягає задоволенню. З викладеного,

Outcome: approved