Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про позбавлення їх батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . У судове засіданні представник позивач надав письмову заяву у якій повністю підтримав позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити їх вимоги у повному обсязі та справу розглядати без їх участі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте надали нотаріально завірені письмові заяви у яких не заперечували проти позбавлення їх батьківських прав відносно своїх дітей. Представники третіх осіб в судове засідання надали письмові заяви про можливий розгляд справи без їх участі, а також зазначили про обґрунтованість та доцільність пред`явленого позову, тому просили суд задовольнити його у повному обсязі та позбавити відповідачів батьківських прав відносно їх доньок. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними виводи, суд дійшов до наступного висновку. Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 лютого 2003 року (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] , видане Ленінським відділом державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис від 23 лютого 2003 року №98). Від даного шлюбу у подружжя народилися спільні діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згодом, заочним рішенням Солонянського районного суду від 20 травня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У свою чергу, діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] перебувають на обліку служби у справах дітей Дніпровської райдержадміністрації Дніпропетровської області, як такі, що залишились без батьківського піклування і були тимчасово влаштовані до державного закладу КЗ «Малий груповий будиночок «Мій дім» за фактичною адресою: [ADDRESS] , який на даний час став структурним підрозділом КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Добре вдома», де вони перебувають до теперішнього часу на повному державному утриманні. За час перебування дітей в КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Добре вдома» мати, [PERSON] , жодного разу їх не відвідала, з представниками органу опіки та піклування Дніпровської райдержадміністрації Дніпропетровської області, а також з керівниками учбових закладів та місць перебування її дітей на будь-який зв`язок не виходила. Також встановлено, що представниками позивача проведено заходи щодо зустрічі з відповідачкою [PERSON] , під час якої їй було роз`яснено правові наслідки у відношенні ознак її ухилення від виконання батьківських обов`язків. Внаслідок даної бесіди [PERSON] складено нотаріально завірену письмову заяву від 24 жовтня 2019 року, в якій зазначила про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав по відношенню до її дітей. Дана заява посвідчена державним нотаріусом Четвертою дніпровською нотаріальною конторою, [PERSON] , зареєстрованою в реєстрі за № 1-1005. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] також жодного разу не відвідав дітей за час їх перебування в КЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Добре вдома» та КЗ «Малий груповий будиночок «Мій дім» та взагалі не цікавиться їх здоров`ям та життям. В результаті чого, після профілактичних бесід з представниками позивача з відповідачем [PERSON] , під час яких йому було роз`яснено правові наслідки у відношенні ознак його ухилення від виконання батьківських обов`язків, [PERSON] склав нотаріально завірену письмову заяву від 16 жовтня 2019 року, в якій також зазначив про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до дітей і дана заява посвідчена державним нотаріусом Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою, [PERSON] , зареєстрованою в реєстрі за № 1-939. Таким чином, вищевказані обставини щодо відношення матері, [PERSON] та батька [PERSON] до своїх доньок: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у тому числі повне їх відсторонення від участі щодо утримання, виховання та навчання дітей, вказує на ознаки втрати з ними родинного зв`язку та винної поведінки батьків, як законних представників кожної дитини, що проявляється в повному їх ухиленні від виконання батьківських обов`язків стосовно своїх дітей. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як свідоме нехтування батьком, [PERSON] та матір`ю [PERSON] своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Разом з тим, згідно ст.3 Сімейного кодексу (далі - СК) України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ст.6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно зі ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Законом України «Про охорону дитинства» визначено охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави, і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні встановлює основні засади державної політики у цій сфері, що ґрунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини. Згідно ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Таким чином, з огляду на наведені вище норми, враховуючи загальні принципи побудови суспільства, охорони дитинства, максимального і повного забезпечення прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні, суд досліджує їх відповідність фактичним обставинам справи, що склалися і полягають у наступному. Зокрема, судом встановлено, що відповідачі тривалий час ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків, ніяким чином не піклуються про дітей, не проявляють заінтересованості в їх долі, не цікавляться їх станом здоров`я, не піклуються про фізичний і духовний розвиток, підготовкою до життя, зокрема - не забезпечують необхідного харчування, медичним доглядом, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання доньок, не спілкуються з ними в достатньому обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення та не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу і не створюють умов для отримання ними подальшої освіти. Обставини, зазначені в обґрунтуванні позовних вимог, підтверджуються, зокрема, дослідженими в судовому засіданні доказами, наявними в матеріалах справи, а також відповідним висновком складеним Дніпровською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області, яким визначено доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів щодо їх трьох доньок. Таким чином, вказані дії відповідачів жодним чином не відповідають встановленому сімейним кодексом обов`язку з виховання дітей, забезпечення їх добробуту, котрі покладені на відповідачів. Сукупність таких факторів, свідчить про небажання і ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є неприпустимим з точки зору охорони дитинства і загальних засад побудови суспільства і моральності. Таке ставлення батьків до дитини є основним фактором при вирішенні питання про позбавлення їх батьківських прав. Згідно з ст.ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Так, ст.164 Сімейного кодексу України визначені підстави позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України визначено, осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав, зокрема право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як зазначено в абз.2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками». У відповідності з ч.ч. 4,5 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Таким чином, позовні вимоги позивача щодо позбавлення відповідачів батьківських прав у відношенні неповнолітніх дітей та стягнення з них аліментів на утримання дітей підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення відповідачами від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до вимог ст.ст. 141,142 ЦПК України стягнути з відповідачів на користь Держави суми судового збору у розмірі відповідному до задоволенню позовних вимог.

Outcome: approved