Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом мотивуючи його тим, що позивача було звільнено з роботи із займаної посади директора ДП «Рідний Край» ТзОВ АПФ «Левада» за власним бажанням календарною датою 22.05.2010 року.У день звільнення позивача з роботи відповідачем не виконано приписи положень ст. 47 та 116 КЗпПУ - позивачу усно пояснювалося, що видати трудову книжку має не відповідач, а ТзОВ АПФ «Левада». З вимогою видати трудову книжку позивач декілька разів звертався з письмовими заявами до відповідача, але той жодним чином не відреагував на дані заяви про видачу трудової книжки та здійснення повного розрахунку при звільненні. Саме таму позивач і звернувся до суду з даним позовом. Тому якщо відповідач не спростує це то дані позовні вимоги підлягають повному задоволенні судом. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги просить задовільнити повністю. Представник відповідача просить застосувати до даної заяви строк позовної давності, оскільки позивача було звільнено за власним бажанням 22.10.2010 року. Він дане звільнення не оскаржував, а заборгованість по зарплаті та лікарняних відсутня. І згідно ст.233 КЗпП України пропустив встановлений строк. Також зазначив в судовому засіданні, що саме позивач відповідав за трудові книжки на підприємстві працюючи на посаді директора, оскільки відділу кадрів там не було як і окремого працівника який би мав цим займатись, він видавав накази про звільнення чи прийняття на роботу працівників. І не відомо чи його трудова книжка, яка була відсутня на підприємстві в момент звільнення, там була взагалі. Суд вислухавши осіб які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Також суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж встановлений договором або законом. Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з приводу зобов'язання відповідача видати [PERSON] трудову книжку та здійснити з ним повний розрахунок починаючи з 22.05.2010 року. В судовому засіданні встановлено, що: Позивача було звільнено з посади директора ДП «Рідний край» ТзОВ «Агропромислова фірма «Левада» 22.05.2010 року згідно наказу №29 за власним бажанням згідно поданої ним заяви, про що міститься відповідний запис в книзі наказів, який було подано представником позивача (а.с.3). Довідкою відповідача стверджено, що заборгованість по заробітній платі та розрахункових при звільнені відсутні (а.с.17). Згідно даних, зазначених у відомості виданої позивачу Пенсійним фондом України, зазначено, що позивач не працював в травні місяці 2010 року жодного дня, а у квітні 2010 року працював тільки 15 днів, запис про що міститься у графі кількість днів стажу. Представник відповідача ствердив, що позивач працюючи на посаді директора відповідав за ведення та збереження трудових книжок працівників і своєї також, якщо вона там була, оскільки на підприємстві не було відділу кадрів чи окремого працівника який би займався даними питаннями, сам [PERSON] видавав накази про прийняття чи звільнення з роботи. І при звільненні [PERSON] його трудової книжки не було на підприємстві і немає на даний час. Дані факти ніким не спростовано в судовому засіданні. В ст.47 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В п. 7.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників зазначено, що книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ведеться відділом кадрів або іншим підрозділом підприємства, який здійснює оформлення прийняття і звільнення працівників. Судом не беруться до уваги твердження позивача про те, що йому не було видано при звільненні за власним бажанням трудову книжку та те, що з ним не було проведено розрахунок, оскільки ні позивачем ні його представником не подано відповідних доказів цього, також не подано доказів того, що трудова книжка [PERSON] взагалі була на підприємстві де він працював в момент звільнення, а подання до суду квитанції про відправлення рекомендованого листа датованого 03.07.2012 роком (а.с.22) не є підтвердженням саме такого звернення, також там не зазначено хто відправник листа, а заява, без відмітки про її отримання, датована 29.01.2013 року (а.с.23) також не є доказом звернення працівника, який не працював в день звільнення, з вимогою про розрахунок до відповідача. Крім того позивачем не подано доказів на спростування тверджень представника відповідача, що саме [PERSON] видавав накази про звільнення та прийняття на роботу працівників і відповідав за трудові книжки працівників, працюючи на посаді директора, оскільки на підприємстві не було ні відділу кадрів ні працівника який би займався даними питаннями і що трудова книжка позивача була на підприємстві на момент звільнення, а не у нього особисто. Судом не беруться до уваги твердження представника відповідача про необхідність застосування строку позовної давності, оскільки з поданої заяви вбачається, що вона стосується порядку оплати праці яка не обмежена строком позовної давності. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] працюючи на посаді директора видавав накази про звільнення та прийняття на роботу працівників, про що мав робити і відповідні записи в трудових книжках, що зокрема стосується і його трудової книжки, яка також могла знаходись у нього на момент звільнення як у керівника підприємства, а не у іншого працівника, те, що позивач будучи, звільненим за власним бажанням 22.05.2010 року не звертався до відповідача за розрахунком, та те, що відсутня заборгованість по заробітній платі при звільненні [PERSON], тому в задоволенні даного позову слід відмовити за безпідставністю вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed