Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

Представник заявника звернувся до Новопсковського районного суду Луганської області з заявою про встановлення факту смерті [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заяви посилається на те, що [INFO] в м. Міусинськ, м. Хрустальний Луганської області у віці 84 років померла мати заявника - [PERSON] Заявник звернулася до Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, для реєстрації смерті [PERSON] , але отримала відмову в реєстрації смерті, оскільки надане заявником свідоцтво про смерть (лікарське свідоцтво про смерть) видане на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Таким чином, отримати документи, що підтверджують факт смерті матері за зразками законодавства України, та здійснити державну реєстрацію цього акту цивільного стану, отримавши відповідне свідоцтво про смерть, не є для заявника можливим, а тому вона вимушена звернутись до суду із заявою про встановлення юридичного факту. Встановлення факту смерті [PERSON] в судовому порядку для заявника має юридичне значення, оскільки відповідне рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, є підставою для одержання свідоцтва про смерть згідно чинного законодавства України і подальшого здійснення ним спадкових та інших майнових прав. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 28.02.2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 12.03.2019 року. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 12.03.2019 року заяву залишено без руху на підставі ч. 11 ст. 187 ЦПК України. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 03.04.2019 року заяву [PERSON] призначено до розгляду на 24.04.2019 року. Заявник та її представник в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, надали заяви, в яких просять розглянути справу без їх участі. Представник заінтересованої особи Луганського міського\~відділу державної реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Луганській\~області в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі документів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 17 грудня 1959 року Сердитянським ЗАГСом Шахтарського району Сталінської області, свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 28 квітня 1979 року Дмитріївською сільською радою Шахтарського району Донецької області. [PERSON] ,\~ [INFO] , уродженка с. Верхня Воєгоща, Кружецкій район, Курська область, РФ, яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] в м. Міусинськ, м. Хрустальний Луганської області, причина смерті серцева недостатність ІІ б, кардіосклероз дифузний, про що надані лікарське свідоцтво про смерть № [NUMBER] від 29.10.2018 та довідка про причину смерті від 12.02.2018, видані медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Відповідно до відмови Луганського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 15.02.2019 за вих. №136/17.1-31 заявнику відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки наданий документ - свідоцтво про смерть (лікарське свідоцтво про смерть) видане на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження, не відповідає встановленій формі документів відповідно до чинного законодавства України та не є підставою для проведення державної реєстрації смерті. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть та довідку про причину смерті, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. У зв`язку з чим, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , підлягають задоволенню. Згідно ч. 4. ст. 317, ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справі про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved