Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Представник позивача за дорученням Балагурак В.В. звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором №б/н від 28 липня 2010 року в розмірі 35158 гривень 38 копійок та судовий збір в розмірі 2270 гривень 00 копійок. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач [PERSON] звернувся до позивача АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 28 липня 2010 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується його підписом у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банка про їх затвердження. Відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному сайті (www.privatbank.ua), АТ КБ «Приватбанк» публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та правила надання банківських послуг», які є публічною офертою, що містять умови та правила надання банком послуг його клієнтам. Таким чином, клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Отже, підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору. Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено кредитний ліміт у розмірі , що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування карткового рахунку. Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримала кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 30000 гривень. Дія Договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів, що вбачається з виписки по рахунку та розрахунку заборгованості. Однак, відповідач не виконував умови договору, тобто не сплачував кожного місяця обов`язковий мінімальний платіж, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 35158 гривень 38 копійок. Що й стало підставою для звернення представника позивача до суду з вказаним позовом. В судове засідання представник позивача не з`явився. Надав суду заяву в якій зазначив, що підтримує уточнені позовні вимоги позивача та просить розглянути справу за відсутністю представника банку. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином. На адресу суду від відповідача повернувся поштовий конверт з відміткою «адресат не проживает». В подальшому, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України, було розміщено оголошення на офіційному вебсайті судової влади України про виклик відповідача [PERSON] до суду в судове засідання, однак останній в судове засідання на вказану в оголошенні дату також не з`явився, жодних заперечень проти позову, заяв про розгляд справи без його участі до суду не надіслав, про причини неявки суд не повідомив. Частиною 11 статті 128 ЦПК України передбачено, що з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача без повідомлення причини, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло відзиву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи, що представник позивача не заперечує щодо розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] звернувся до позивача АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 28 липня 2010 року, згідно якої отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 163). До позовної заяви представник позивача також додав довідку про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (а.с.164) та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.165-189). Крім того, до позовної заяви додано довідку про видані картки (а.с.162), з якої вбачається, що між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] був підписаний кредитний договір №б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: 28 липня 2010 року № [NUMBER] термін дії 10/12; 29 грудня 2011 року № [NUMBER] термін дії 09/15; 25 березня 2013 року № [NUMBER] термін дії 05/16;22 травня 2014 року № [NUMBER] термін дії 01/18; 10 листопада 2014 року [NUMBER] термін дії 03/18; 30 березня 2018 року [NUMBER] термін дії 03/22; 09 вересня 2019 року [NUMBER] термін дії 07/23. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти оформленої на [PERSON] (а.с.160-161) вбачається, що по картці № [NUMBER] : 28 липня 2010 року зафіксовано страт карткового рахунку; 28 липня 2010 року встановлено кредитний ліміт 0.00 гривень; 28 липня 2010 року збільшено кредитний ліміт до 1000 гривень; 24 листопада 2010 року збільшено кредитний ліміт до 1200 гривень; 25 листопада 2010 року зменшено кредитний ліміт до 1200 гривень; 24 грудня 2010 року збільшено кредитний ліміт до 1400 гривень; 25 лютого 2011 року збільшено кредитний ліміт до 1600 гривень; 20 березня 2011 року збільшено кредитний ліміт до 1800 гривень; 25 квітня 2011 року збільшено кредитний ліміт до 2000 гривень; 27 травня 2011 року збільшено кредитний ліміт до 2400 гривень; 28 травня 2011 року зменшено кредитний ліміт до 2400 гривень; 25 червня 2011 року збільшено кредитний ліміт до 2800 гривень; 25 липня 2011 року збільшено кредитний ліміт до 3200 гривень; 19 вересня 2011 року збільшено кредитний ліміт до 3800 гривень; 28 лютого 2012 року зменшено кредитний ліміт до 2000 гривень; 13 лютого 2013 року збільшено кредитний ліміт до 2600 гривень; 29 березня 2013 року збільшено кредитний ліміт до 4000 гривень; 08 травня 2013 року збільшено кредитний ліміт до 4500 гривень; 09 травня 2013 року зменшено кредитний ліміт до 4500 гривень; 10 листопада 2014 року зменшено кредитний ліміт до 4500 гривень; 10 листопада 2014 року збільшено кредитний ліміт до 5400 гривень; 29 травня 2017 року збільшено кредитний ліміт до 15000 гривень; 02 вересня 2017 року збільшено кредитний ліміт до 20000 гривень; 13 жовтня 2017 року збільшено кредитний ліміт до 25000 гривень; 09 вересня 2019 року збільшено кредитний ліміт до 30000 гривень; 18 березня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 29950 гривень; 31 березня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 29420 гривень; 21 травня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 29420 гривень; 01 червня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 29420 гривень; 12 червня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 29420 гривень; 23 червня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 29420 гривень; 06 липня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 29420 гривень; 17 липня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 29420 гривень; 31 липня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 28450 гривень; 11 серпня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 28450 гривень; 25 серпня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 28450 гривень; 07 вересня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 28450 гривень; 23 вересня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 28450 гривень; 07 жовтня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 28450 гривень; 19 жовтня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 28450 гривень; 30 жовтня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 28450 гривень; 11 листопада 2020 року зменшено кредитний ліміт до 28450 гривень; 26 листопада 2020 року зменшено кредитний ліміт до 28450 гривень; 04 грудня 2020 року зменшено кредитний ліміт до 0.00 гривень. Однак відповідач не виконував умови договору, тобто не сплачував кожного місяця обов`язковий мінімальний платіж, у зв`язку з чим виникла заборгованість за наданим кредитом. Згідно наданого розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 14 квітня 2021 року складає 35158 гривень 38 копійок (а.с. 136-159) в тому числі : заборгованість за тілом кредита - 28059 гривень 08 копійок, в тому числі: заборгованість за поточним тілом кредита - 0.00 гривень; заборгованість за простроченим тілом кредита - 28059 гривень 08 копійок; заборгованість за нарахованими відсотками - 0.00 гривень; заборгованість за простроченими відсотками - 7099 гривень 30 копійок; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 - 0.00 гривень; нарахована пеня - 0.00 гривень; нараховано комісії - 0.00 гривень. Згідно з п.п. 1, 2 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ч.1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст.1,3 ЦК України, ст. ст. 2, 4 - 5, 12 - 13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а ч. 1 ст. 1049 вказаного Кодексу встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору кредит у строк та в порядку, встановлених договором. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Банк, пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, просить стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Однак, у анкеті-заяві позичальника від 28 липня 2010 року, відсутні умови договору про встановлення порядку нарахування заборгованості за простроченим тілом кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі її розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 липня 2010 року, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» «Універсальна CONTRACT» «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/,як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомився відповідач [PERSON] і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку та міг їх розуміти, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, про що зазначено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (28 липня 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (11 травня 2021 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Крім того, відповідно до ст.. 534 ЦК України, у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Згідно наданого розрахунку, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 14 квітня 2021 року складає 35158 гривень 38 копійок (а.с. 136-159) в тому числі : заборгованість за тілом кредита - 28059 гривень 08 копійок, в тому числі: заборгованість за поточним тілом кредита - 0.00 гривень; заборгованість за простроченим тілом кредита - 28059 гривень 08 копійок; заборгованість за нарахованими відсотками - 0.00 гривень; заборгованість за простроченими відсотками - 7099 гривень 30 копійок; заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 - 0.00 гривень; нарахована пеня - 0.00 гривень; нараховано комісії - 0.00 гривень. В той же час банком не надано відомостей, на яку саме суму заборгованості (в тому числі щомісячно) за кредитом нараховані проценти за його користування, тобто не зазначено тіло кредитної заборгованості. Тож, оскільки позивач не ставить вимоги про стягнення поточної заборгованості, що у свою чергу не дає можливості стверджувати про правильність наданого до суду розрахунку, не зрозуміло як тіло кредиту може бути погашене, а всі інші платежі залишилися заборгованими. У разі погашення тіла кредиту, банк має право стягнути всі інші нарахування, але надати при цьому обґрунтовані докази нарахування заборгованості. Доказів погашення суми заборгованості (тіла) по кредиту, банком також не надано. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні за пропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату заборгованості за простроченим тілом кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вищевказані висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, від яких не було відступлено у постанові Верховного Суду від 06.05.2020 року у справі № 358/384/19. Частиною 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з ненадання останнім належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, які б підтверджували заявлені позовні вимоги. Згідно зі ст.141 ЦПК України, у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed