Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та пояснила, що на праві приватної власності [PERSON] належить нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS]. На даний час у [PERSON] виникла необхідність оформлення договору відчуження цієї квартири. З метою оформлення договору купівлі-продажу квартири, він звернувся до нотаріуса, яким було роз`яснено, що необхідно надати нотаріально засвідчену згоду дружини або у судовому порядку визнати це нерухоме майно особистою приватною власністю одного з подружжя. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 19.09.1992, але спільне життя не склалося, приблизно з 1995 року і по теперішній час вони зовсім не підтримують подружніх відносин, проживають окремо, не ведуть спільне господарство, але офіційно шлюб не розірвано. Квартиру було набуто [PERSON] за його власні кошти під час окремого проживання з [PERSON] З жовтня 2001 року [PERSON] переїхав з м. Бердянська до м. Приморську, де придбав вищевказану квартиру, та фактично проживав в ній до 2005 року. За цей час жодного разу відповідач не з`являлася в цій квартирі, [PERSON] самостійно облаштовував власне життя. Відповідач [PERSON] про причини неявки суду не повідомила, її виклик було розміщено за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://pm.zp.court.gov.ua/sud0822 (а.с.44). За таких обставин суд розглядає справу в заочному провадженні. Заслухавши представника позивача, свідків, вивчивши докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 19 вересня 1992 року [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.6). 10 жовтня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.7). Згідно з випискою з реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). У довідці Приморського КПТІ від 06.10.2016 вказано, що квартира [ADDRESS] в Приморському КПТІ станом на 06.10.2016 зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10.10.2001, посвідченого Приморською держнотконторою № 1621. За станом інвентаризації на 06.10.2016 квартира складається з однієї житлової кімнати загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 12,9 кв.м. Під час останньої інвентаризації самочинного будівництва не виявлено. Дублікати правовстановлюючих документів не видавались (а.с.10). Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] виготовлено станом на 06.10.2016 (а.с.11-14). Відповідно до звіту про незалежну оцінку вищевказаної квартири, її ринкова вартість становить 51 990 грн. (а.с.15-17). Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], підтвердили, що на момент придбання квартири, яка знаходиться в м. [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] проживали окремо, не вели спільного господарства, їх шлюбні відносини фактично були припиненні. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Згідно ч. 6 вказаної статті суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Отже, з урахуванням вказаних вимог, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такими чином, судом встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], хоча і була придбана позивачем під час шлюбу з відповідачкою, але вони проживали окремо, не вели спільного господарства, їх шлюбні відносини фактично були припиненні, відповідач участі у облаштуванні вказаної квартири не брав ані матеріально, ані особистою працею, тому вказана квартира є особистою приватною власністю позивача, оскільки вона була придбана за особисті кошти позивача, без жодної участі відповідача. Доказів того, що відповідачкою при придбанні вказаної квартири були вкладені і її особисті кошти або спільні кошти подружжя, відповідачкою не надано, а тому, відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд вважає позовні вимоги [PERSON] законними, обґрунтованими, які повністю знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та підтверджуються показами свідків, зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Позивач не заявляє вимог про стягнення судових витрат, тому суд це питання не вирішує. На підставі ст. ст. 57, 60СК України,

Outcome: approved