Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Представник позивача за довіреністю [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «БМ Банк» про повернення списаних коштів. Позов мотивував тим, що 13.04.2007 року між ТзОВ «Трансбуд-сервіс» та ТзОВ «БМ Банк» відбулось підписання договору не відновлювальної кредитної лінії №2007-36/DC. Разом з тим, 13.04.2007 року між ТзОВ «Трансбуд-сервіс», ТзОВ «БМ Банк» та [PERSON] було підписано трьохсторонній договір поруки №36-2007/DC-11, за яким позивач поручався за виконання кредитних зобов'язань позичальника ТзОВ «Трансбуд-сервіс». 05.06.2009 року в зв'язку з неналежним виконанням ТзОВ «Трансбуд-сервіс» кредитних зобов'язань, банком без попередження та згоди [PERSON] було списано 5000 доларів США з банківського рахунку [NUMBER]. Вважає, що одностороннє списання відповідачем грошових коштів позивача є незаконним, оскільки рішенням Луцького міськрайонного суду від 17.01.2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20.03.2013 року в позові ПАТ «БМ Банк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором не відновлювальної кредитної лінії №2007-36/DC від 13.04.2007 року було відмовлено в зв'язку з припиненням правовідносин поруки. Судами, зокрема, встановлено, що 15.06.2007 року, 25.11.2008 року, 27.02.2009 року, 28.04.2009 року та 29.12.2009 року між ТзОВ «Трансбуд-сервіс» та ТзОВ «БМ Банк» було укладено додаткові договори, якими перенесено строки сплати відсотків по кредиту, збільшено розмір відсоткової ставки, збільшено термін повернення кредиту, встановлено додаткові винагороди на користь банку, змінено схему та графік погашення кредиту, що мало своїм наслідком збільшення обсягу відповідальності поручителів. Оскільки, на момент списання з банківського рахунку коштів позивача мало місце припинення поруки, то таке списання є незаконним. Крім того, вказував на те, що списання відбулося без розпорядження позивача та без рішення суду. А тому, просив стягнути з ПАТ «БМ Банк» на користь [PERSON] грошові кошти в гривневому еквіваленті в сумі 39 950 грн. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав з викладених у позовній заяві підстав. Подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив стягнути з ПАТ «БМ Банк» на користь [PERSON] грошові кошти в гривневому еквіваленті станом на 26.03.2014 року в сумі 52 850 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Суду пояснила, що позивачем, по перше, пропущено строк позовної давності. По друге, позивачем не надано доказів того, що ця сума була списана банком в односторонньому порядку, а не за заявою [PERSON], та, що вона списана з рахунку [PERSON] Крім того, вказувала на те, що ухвалою господарського суду Волинської області від 15.02.2012 року було визнано грошові вимоги кредиторів боржника ТзОВ «Трансбуд-сервіс», в тому числі кредитора [PERSON] за його письмовою заявою в розмірі 38 185 грн., з яких 125 грн. перша черга, 38 060,50 четверта черга. А тому, боржником щодо повернення списаної суми на даний час є не банк, а ТзОВ «Трансбуд-сервіс». Просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає. Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду від 17.01.2013 року (а.с.3-5) в позові ПАТ «БМ Банк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором не відновлювальної кредитної лінії №2007-36/DC від 13.04.2007 року було відмовлено. Вказаним рішенням суду встановлено наступні обставини. 13 квітня 2007 року між ТзОВ «БМ Банк», правонаступником якого є ПАТ «БМ Банк», і ТзОВ «Трансбуд-сервіс» було укладено договір невідновлюваної кредитної лінії №2007-36/DC, згідно з пунктами 1.1., 1.2. якого, в редакції додаткового договору від 29.12.2009 року, банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 1372552,96 доларів США у вигляді відкличної невідновлюваної кредитної лінії з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 21.12.2010 року. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між банком та [PERSON] 13 квітня 2007 року укладено договір поруки № 36-2007/DС-11, відповідно до якого [PERSON] поручився перед кредитором за своєчасне та повне виконання боржником зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. 15.06.2007 року, 25.11.2008 року, 27.02.2009 року, 28.04.2009 року 29.12.2009 року між ТзОВ «БМ Банк» і ТзОВ «Трансбуд-сервіс» укладено додаткові договори №№ 2, 4, 5, 6, 7, згідно яких було перенесено строки сплати відсотків по кредиту, збільшено з 01.05.2012 року розмір відсоткової ставки з 13% річних до 15 % річних, збільшено термін повернення кредиту до 21.12.2010 року, встановлено додаткові комісійні винагороди на користь банку у зв'язку із укладенням додаткових договорів, змінено схему погашення кредиту, визначено новий графік погашення кредиту. На додатковому договорі №1 до договору поруки № 36-2007/DC-11 від 13.04.2007 року від 29.12.2009 року підпис від імені [PERSON], розташований в графі «Поручитель» перед прізвищем «[PERSON]», виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжніх підписів [PERSON] [PERSON] належним чином не виразив свого волевиявлення на укладення додаткового договору №1 до договору поруки від 13.04.2007 року, яким погоджувалися збільшення обсягу відповідальності поручителя. Тобто, судовим рішенням встановлено, що шляхом укладення додаткових угод до кредитного договору відбулося збільшення процентної ставки за кредитним договором, збільшення строку повернення кредиту тощо, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя [PERSON], внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, а тому, суд прийшов до висновку, що в силу вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України порука [PERSON] є припиненою. Вказане рішення Луцького міськрайонного суду від 17.01.2013 року було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20.03.2013 року (а.с.6-7), і набрало законної сили. Разом з тим, з виписки по особовому рахунку №207310130255 (ТзОВ «Трансбудсервіс»), на яку покликається сторона позивача, вбачається, що 05.06.2009 року з рахунку [NUMBER], кореспондент -- [PERSON], було проведено погашення простроченої заборгованості згідно кредитного договору №2007-36/DC від 13.04.2007 року та згідно договору поруки № 36-2007/DС-11 від 13.04.2007 року (а.с.8). Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, сторона позивача, в тому числі, покликається на те, що погашення заборгованості ТзОВ «Трансбуд-сервіс» з рахунку [PERSON] 05.06.2009 року було проведено незаконно, оскільки порука припинилася. Крім того, сторона позивача вказує на те, що погашення заборгованості ТзОВ «Трансбуд-сервіс» з рахунку [PERSON] відбулося в порушення вимог ст.1071 ЦК України без розпорядження на те [PERSON], та без рішення суду. Однак, обставини припинення поруки [PERSON] були встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили лише 20.03.2013 року. Конкретної дати, з якої порука припинилася рішенням суду не установлено. А тому, суд вважає, що погашення заборгованості ТзОВ «Трансбуд-сервіс» з рахунку [PERSON] 05.06.2009 року відбулося під час дії поруки. Разом з тим, суд вважає, що позивачем пропущено строк, у межах якого він може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права. Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність -- це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Частиною 1 ст.261 ЦК України установлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, сторона позивача стверджувала, що факт списання коштів з рахунку [PERSON] 05.06.2009 року був підтверджений випискою по особовому рахунку, оригінал якої був наданий відповідачем до матеріалів цивільної справи №0308/10842/12 (попередній №2-1163/11). Разом з тим, суд вважає, що позивачу [PERSON] яв власнику рахунку [NUMBER], не могло не бути відомо про факт списання 5 000 доларів США ще в 2009 році, що давало йому право звертатися за захистом своїх прав в зв'язку з неналежним виконанням банком операцій за рахунком клієнта. Не оспорювання [PERSON] списання коштів з його рахунку в межах строку позовної давності свідчить про визнання ним правомірності таких дій банку. З позовом про захист порушеного права за фактом списання коштів з його рахунку [PERSON] звернувся до суду лише 12.11.2013 року. Відповідно до ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з вимогою до відповідача про захист свого цивільного права з пропуском строку позовної давності, стороною відповідача заявлено вимогу про застосування позовної давності, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed