Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Представник позивача в інтересах [PERSON] звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Позов мотивував тим, що 19.09.2015 року він позичив у борг 38000 доларів США (тридцять тисяч) під 1,6% місячних строком на півроку [PERSON] , на що останній склав відповідну розписку. Частина даного боргу у розмірі 2000 дол. США була повернута позивачу [PERSON] , однак згодом, [PERSON] - помер. Стверджує, що після смерті [PERSON] , його рідні брати, в тому числі і відповідач - [PERSON] , з метою добровільного врегулювання боргових відносин між [PERSON] та позивачем зобов`язалися повернути борг їхнього померлого брата в рівних частках по 12000 дол. США кожен, про що ними були написані відповідні боргові розписки. Рішення про виплату [PERSON] та його братами боргу покійного [PERSON] було прийняте ними на сімейній раді, про що вони повідомили позивачу самостійно. Згідно розписки від 17.06.2017 року, яка була власноруч написана [PERSON] , він зобов`язався взяти на себе частину боргу свого померлого брата - [PERSON] і, відповідно повернути [PERSON] суму боргу, в розмірі 12 000 дол. США по мірі надходження коштів. Представник позивача вказує, що взяті на себе зобов`язання відповідач станом на день звернення до суду із позовом не виконав, оригінал розписки знаходиться у позивача, на численні прохання повернути кошти відповідач відмовляв, зазначаючи, що він не має коштів для сплати боргу. На письмову вимогу відповідач також не відреагував. А тому, просив суд стягнути з відповідача в свою користь суму боргу за договором позики у розмірі 12 000 дол. США, та судові витрати. Ухвалою суду від 10.06.2021 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, відповідно до вимог ст. ст. 128-131 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності, а також відзив на пред`явлений позов відповідач не подавав. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Сорокопуд М.О. попередньо подали до суду заяви про розгляд справи у їхній відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення у справі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення. Судом встановлено, що згідно розписки від 17.06.2017, яка була власноруч написана [PERSON] , останній зобов`язався повернути борг брата [PERSON] у розмірі 12 000 дол. США по мірі надходження коштів (а.с.7). Позивач в позовній заяві стверджує, що кошти братом відповідача, [PERSON] , були отримані в борг у розмірі 38 000 дол. США під 1,6 % на місяць строком на пів року. Оригінал розписки передано боржником [PERSON] 19.09.2015 (а.с.8). Окрім того, судом встановлено, що [PERSON] залишено без уваги вимогу від 08.02.2021 щодо повернення заборгованості за розпискою, яка була надіслана позивачем на адресу відповідача, яку останній отримав 10.02.2021. Позикодавцем визначено строк у сім днів з дня отримання вимоги, на повернення заборгованості. (а.с.9-10). Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями11, 509 ЦК України установлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають в тому числі і з договорів та інших правочинів. Згідно ст. 509 ЦК України - зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Згідно ст. 521 України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень ст. 513 ЦК України. На час переведення боргу та визнання боргових зобов`язань [PERSON] не висовував проти вимоги кредитора заперечення, що грунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником (ст. 522 ЦК), а тому до [PERSON] перейшли зобов`язання первинного боржника ( [PERSON] ) у договорі позики, який був оформлений розпискою від 19.09.2015 року. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки розписка підписана особисто відповідачем, суд дійшов висновку, що в даному випадку є дотриманою письмова форма договору. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.626 ЦК України установлено, що Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. законом або не випливає із суті договору. Статтями 526, 527 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, грошові кошти в сумі 12 000 дол. США не повернув. Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане в гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.10.2019 у справі №723/304/19 (провадження №14-360цс19), у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, не суперечить чинному законодавству. У постанові, зокрема, зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), відповідно до якої зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення із відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 12 000 дол. США. Такий спосіб захисту порушеного права позивача відповідає позовній вимозі та не суперечить закону. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Позивачем при зверненні до суду із позовом сплачено 3 336 грн. судового збору (а.с.1) (згідно п.1 ч.2 ст.4 Закону - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), тому відповідна сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved