Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати у сумі 55220,15 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні а також просив стягнути компенсацію моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. та судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що наказом на день звільнення з посади директора Казенного підприємства «Державний гастрольно-концертний центр України», відповідач-підприємство нарахувало їй заробітну плату та частково не виплатило за період із березня 2013 по квітень 2014 в розмірі 55220,15 грн., крім того, у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України, відповідач також зобов'язаний виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку по день винесення рішення. Порушення вказаних трудових прав змусило звернутись до суду за захистом порушених трудових прав [PERSON] В подальшому представник позивача уточнив вимоги та просив суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 55 220,15 грн., середній заробіток за час затримки з 29.04.2014 що на момент подачі заяви становить 67 038,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача вказані вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Пояснили, що моральна шкода полягає у тому, що неправомірні дії відповідача призвели до постійних душевних переживань. Позивач опинилась у неприємному для неї нестабільному фінансовому становищі, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Представник відповідача заперечував проти задоволення вказаних вимог, посилаючись на те, що у підприємство - відповідач в даному випадку не являється належним відповідачем, оскільки позивач знаходилась в трудових відносинах безпосередньо з Міністерством культури України, крім того, згідно фінансового плану на 2015 рік кошти на виплату заборгованості із заробітної плати окремим пунктом фінансування не передбачені. При цьому, сторона відповідача не заперечувала, що перед позивачем існує борг по невиплаченій заробітній платі, однак вказує на те, що позивачкою не наведені причини з яких вона більше ніж півроку не зверталась до суду за виплатою існуючої заборгованості по заробітній платі, а тому пропустила тримісячний строк звернення до суду. Крім того, сторона відповідача наполягала на тому, що заборгованість зі сплати заробітної плати виникла у позивача з її безпосередньої вини як керівника КП «Державний гастрольно-концертний центр України». Крім того за контрактом, який було укладено з позивачем, її роботодавцем є Міністерство культури України. Представник Міністерства культури України також заперечував проти задоволення вказаного позову. Пояснив, що між міністерством та [PERSON] 30.04.2013 р. було укладено типовий контракт, затверджений постановою КМУ від 02.08.1995 року, згідно якого позивач призначена на посаду директора підприємства строком на один рік. За укладеним договором - оплата праці та матеріальне забезпечення керівника проводяться за рахунок коштів підприємства і встановлюються у прямій залежності від результатів виробничо-господарчої діяльності підприємства. Крім того, саме на позивача було покладено обов'язок своєчасно виплачувати заробітну плату працівникам, а отже вина відповідача у несвоєчасній виплаті зарплати відсутня. Вислухавши пояснення позивача, її представника, представників відповідача та третьої особи, дослідивши зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено і не заперечувалось сторонами, що позивач [PERSON] була звільнена з посади директора КП «Державний гастрольно-концертний центр України» за власним бажанням з 29.04.2014 у відповідності до п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням терміну дії контракту. Також встановлено, що свої обов'язки [PERSON] виконувала згідно умов контракту №571 від 30.04.2013 який був укладений між нею та Міністерством культури України. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно довідки №16 від 13.02.2015 року, виданої КП «Державний гастрольно-концертний центр України» станом на 13.01.2015 заборгованість відповідача перед колишнім працівником [PERSON] складає 55220,15 грн. Таким чином, в судовому засіданні знайшла свої підтвердження та обставина, що позивач фактично не отримала нараховану їй заробітну плату, тому позовні вимоги про стягнення вказаної суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати підлягають задоволенню. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представників відповідача та третьої особи про те, що КП «Державний гастрольно-концертний центр України» не являється належним відповідачем, оскільки за умовами контракту (п. 3.1) за виконання обов'язків, керівнику нараховується заробітна плата за рахунок частини доходу одержаного підприємством, внаслідок його господарській діяльності. Згідно зі ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно ч.5 ст.97 КЗпП України встановлено, що оплата праці працівників здійснюється у першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Виходячи із вищевказаного, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача у відповідності до вимог ст.117 КЗпП України за час затримки розрахунку при звільненні в період з 29.04.2014 по день винесення рішення - 17.03.2015 підлягають задоволенню із розрахунку: 336,88 грн. Х кількість робочих днів -215 = 72 278 грн. 70 коп. При цьому, суд не приймає до уваги розмір середньоденної заробітної плати позивача 224,37 грн., який зазначений у довідці відповідача, оскільки при здійсненні судом перерахунку відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 8.02.1995 року, яким затверджений Порядок обчислення заробітної плати, середньоденний розмір заробітної плати позивача в даному випадку становить 336,88 грн. = 8983,00 грн.(нарахована заробітна плата за лютий 2014) + 4492,00 грн. (нарахована заробітна плата за березень 2014) / 40 робочих днів. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної у розмірі 10 000,00 грн., то остання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно до ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Приписами ст. 60 ЦПК України встановлено обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Пленум Верховного Суду України в п. 3 постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Проте в судовому засіданні позивачем не доведено та не надано відповідних доказів, що рішення та дії відповідача суду вимагало від нього додаткових зусиль для організації його життя, втрати нормальних життєвих зв'язків, тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Розподіляючи судові витрати суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України. Враховуючи наведене,

Outcome: partial