Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Представник Департаменту патрульної поліції звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 13.11.2016 р. приблизно о 06 год. 00 хв. за адресою: м. Київ, вулиці Січових Стрільців, 14 сталась дорожньо - транспортна пригода за участю службового автомобіля «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER] під керуванням інспектора роти № 10 батальйону № 3 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції лейтенанта поліції [PERSON]. В результаті ДТП службовий автомобіль «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER] зазнав пошкоджень. При розгляді справи про адміністративне правопорушення було встановлено те, що відповідач порушив положення п. 12.1 ПДР України та застосовано до видія [PERSON] адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Станом на 13.11.2016 р. транспортний засіб «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER] належав на праві власності Департаменту патрульної поліції МВС України та н підставі договору позички № 10 від 02.12.2015 року перебував у користуванні позивача. З 27.07.2017 р. позивач є власником транспортного засобу. Проведеним н замовлення заступника начальника Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції [PERSON] автотоварознавчим експертним дослідженням встановлено, що розмір матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу у зв»язку із ДТП, яка сталась 13.11.2016 р. становить 143 173,25 грн., які мають бути стягнуті з відповідача зважаючи на положення ст.ст. 22, 1166,1187 ЦК України. З огляду на такі обставини представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] на користь Департаменту патрульної поліції майному шкоду у розмірі 143 13, 25 грн. 19, 274 та судовий збір у розмірі 2 147 грн. 60 гоп. 23.11.2018 року у даній справі відкрито провадження та з урахуванням положень ст.ст. 19,274 ЦПК України вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представником відповідача в адресу суду направлено відзив на позовну заяву, де зазначено наступне. [PERSON] в момент здійснення ДТП виконував свої службові обов»язки під час здійснення патрулювання в складі екіпажу патрульного автомобіля. На особу, яка перебувала у трудових відносинах із володільцем транспортного засобу не можуть бути застосовані положення ст. 1166 ЦК України, а мають застосовуватись приписи положення КЗпП України. Крім того, навіть і в такому випадку з відповідача може бути стягнута шкода лише за умови укладання договору про повну матеріальну відповідальність. Крім того, позивачем пропущено строк передбачений ч. 3 ст. 233 КЗпП України в період якого можливо звернутися з вимогою щодо відшкодування шкоди. В судовому засіданні представник [PERSON] заперечував щодо задоволення вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін. дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд вважає. що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, і не оспорюється учасниками процесу, що 13.11.2016 року приблизно 0 06 год. 00 хв. в м. Києві по вул. Січових Стрільців, 14 сталась дорожньо - транспортна пригода за участі транспортного засобу «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який не дотримався безпечної швидкості, не врахував дорожньої обстановки та здійснив наїзд на бетонну клумбу і будівлю, що призвело до пошкодження транспортного засобу. Як свідчить постанова судді Шевченківського районного суду м. Києва від 12.12.2016 р. водія [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП у зв»язку із порушенням п. 12.1 Правил дорожнього руху України та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу . За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Також встановлено, що внаслідок ДТП автомобіль «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Крім того, не заперечувалось учасниками процесу і підтверджується матеріалами справи. що автомобіль «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER] станом на 13.11.2016 року належав на праві власності Департаменту патрульної служби МВС України та на підставі договору позички № 10 від 02.12.2015 р. перебував у користуванні позивача - Департаменту патрульної поліції . Також, як свідчать матеріали справи, з 27.04.2017 року позивач є власником транспортного засобу «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER], про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія якого долучена до матеріалів справи. Зважаючи на те, що автомобіль отримав механічні пошкодження 09.08.2017 року, на замовлення заступника начальника Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України [PERSON], фахівцями Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України складено висновок № 19/14-1/88-ЕД/1 експертного дослідження. З висновку вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER] у результаті дорожньо - транспортної пригоди яка сталася 13.11.2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження, а саме 09.08.207 року складає 143 173,25 грн. Представник позивача зазначає - зважаючи на те,що вина [PERSON], який перебував за кермом службового автомобіля під час ДТП доведена, він в розумінні положень ст.ст. 22,1166, 1187 ЦК України, має нести відповідальність та відшкодувати спричинені збитки. В свою чергу представник відповідача не погоджується із посиланням позивача на норми матеріального права з огляду на те, що [PERSON] на день дорожньо - транспортної пригоди перебував у трудових стосунках із Департаментом патрульної поліції. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так судом встановлено, що ДТП сталась, і це визнається представником позивача, під час виконання відповідачем [PERSON] службових обов»язків під час патрулювання в складі екіпажу патрульного автомобіля. Відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про національну поліцію України» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Приписами ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. При цьому слід зазначити, що Законом України «Про Національну поліцію» не передбачено спеціального порядку і розміру матеріальної відповідальності поліцейських. Положеннями ж ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. В свою чергу ст. 1166 ЦК України визначено, що Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, суд не може погодитись із твердженням представника позивача щодо застосування при прийнятті рішення виключно приписів ст. 1166 ЦК України, з огляду на правовідносини, в яких перебували на день вчинення дорожньо - транспортної пригоди. При цьому суд бере до уваги роз»яснення вкладені у п. 18 постанови Пленуму ВСУ від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» наступног змісту: під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й неотримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів. Зважаючи на те, що Законом України «Про Національну поліцію», який є пріоритетним для застосування, не передбачена спеціальна норма щодо матеріальної відповідальності поліцейських, відшкодування матеріальної шкоди заподіяної поліцейським, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення КЗпП України, які в розумінні вимог чинного законодавства України, мають застосовуватись у тому разі, коли нормами спеціального Закону не врегульовані спірні правовідносини. Положеннями ст. 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Частиною 1 ст. 132 КЗпП України встановлено. що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Такі випадки вказані у ст. 134 КЗпП України, а саме працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; 2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; 3) шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; 4) шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; 5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; 6) відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; 8) службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; 9) керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. При цьому, під час розгляду справи не було встановлено обставин, з якими законодавець пов»язує можливість покласти на працівника матеріальну відповідальність та стягнути за спричинену шкоду в повному розмірі. З іншого боку ст. 132 КЗпП України визначено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Разом з тим слід зазначити, ч. 3 ст. 233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. Зважаючи на обставини, які були встановлені в судовому засіданні, про факт спричинення шкоди позивач був обізнаний з 2016 року, проте до суду з відповідним позовом звернувся у лише у жовтні 2018 року. Слід наголосити, що встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України не є в розумінні вимог чинного законодавства України, строком позовної давності і має застосовуватись судом незалежно від заяви відповідача. При цьому підстави для поновлення строків встановлених ст. 233 КЗпП України у зв»язку із їх пропуском з поважних причин, як це передбачено ст. 234 КЗпП України відсутні. Зважаючи на вищенаведене, з огляду на обставини встановлені в судовому засіданні, за відсутності підстав для застосування приписів ст. 134 КЗпП України, пропуску строку встановленого чинним трудовим законодавством України для стягнення з працівника на відшкодування матеріальної шкоди середньомісячної заробітної плати відповідно до положень ст. 132 КЗпП України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed