Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Представник позивача за довіреністю [PERSON] звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області з позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 31.05.2017 року, позивачу належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В зазначеному житловому будинку значиться зареєстрованим, але не проживає син позивача - [PERSON]. Відповідач добровільно, з власної ініціативи не став проживати і не проживав у належному позивачеві житловому будинку. Останнім часом вони не підтримують стосунків і не спілкуються. Відповідач зареєстрований в належному позивачеві житловому приміщенні як член сім'ї, але не проживає понад встановлені законом строки без поважних причин. Реєстрація відповідача в належному позивачу житловому будинку порушує його право власності, чинить йому перешкоди в розпорядженні на свій розсуд нерухомим майном. Вирішити з відповідачем виниклий спір мирним шляхом не представляється можливим, оскільки він у добровільному порядку відмовлявся знятися з реєстрації з належного позивачу житлового приміщення, а в теперішній час позивачу не відоме фактичне місце проживання відповідача, родинних стосунків вони не підтримують, не спілкуємося. При таких обставинах, він був вимушений звернутися до суду з даним позовом. Розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. В судові засідання позивач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце проведення яких був сповіщений своєчасно, належним чином, однак представник позивача [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.31). В судові засідання відповідач [PERSON] не з'явився, про дату, час та місце проведення яких був сповіщений своєчасно, належним чином, відповідні повідомлення про виклик відповідача були розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с.24, 28). Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, відзиву на позовну заяву до суду від відповідача не надходило. Представник третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог - Доброславської селищної ради Лиманського району Одеської області, до суду не з'явився, про дату, час та місце проведення яких був повідомлений, своєчасно, належним чином, що підтверджується відповідними розписками (а.с.25, 30). Будь-яких пояснень, заперечень зі сторони третьої особи не надходило. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 31.05.2017р. між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами під [ADDRESS] (а.с.13). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.05.2018р., власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 31.05.2017р. є [PERSON] (а.с.14). Відповідно до довідки №02-20/2055 від 25.07.2018р., син позивача [PERSON] [INFO] дійсно зареєстрований за адресою: [ADDRESS], дата реєстрації 12.07.2017р. (а.с.7), що також вбачається з ксерокопії по господарської книги (а.с.9-10). Проте, з акту обстеження жилого приміщення (про не проживання особи) від 06.09.2018р. комісії в складі [PERSON], [PERSON] та депутата [ADDRESS] Бутрима С.Д., встановлено, що в результаті проведення обстеження і з пояснень сусідів виявлено, що в даному будинку значиться зареєстрованим, але не проживає з моменту реєстрації [PERSON], [INFO]. Його майна та особистих речей в будинку немає (а.с.6). З позову вбачається, що реєстрація відповідача в зазначеному будинку порушує право власності позивача, чинить йому перешкоди в розпорядженні на свій розсуд нерухомим майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно зі ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Статтею7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З огляду на те, що Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Позивачем доведено, що реєстрація відповідача у належному позивачу будинку створює об'єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим, позов підлягає задоволенню. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір необхідно стягнути із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved