Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-23 00:00:00

Представник Кредитної спілки «СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] ,\~ [PERSON] , в якому, з врахування уточнених позовних вимог, просив стягнути з останніх заборгованість за кредитними договорами №160318.03 від 16 березня 2018 року, №200618.02 від 20 червня 2018 року, №190318.01 від 19 березня 2019 року, №290319.01 від 29 березня 2019 року, в загальному розмірі 78\~059,56 грн. В обґрунтування заявлених вимог, представник позивача посилається на те, що 16 березня 2018 року між Кредитною спілкою «Слобожанський Фінансовий Союз» та [PERSON] був укладений кредитний договір №160318.03, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти в розмірі 14 000 грн. зі сплатою 72% річних за користування кредитними коштами. В забезпечення виконань зобов`язань по кредитному договору від 16 березня 2018 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки № 160318.03/1, відповідно до якого поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником за виконання зобов`язання за кредитним договором №160318.03. Крім того, 20 червня 2018 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір №200618.02, згідно якого останній отримав грошові кошти на суму 10\~000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, в забезпечення якого між Кредитною спілкою\~«СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ\~СОЮЗ» та [PERSON] було укладено договір поруки № 200618.02/1 Також, 19 березня 2019 року між Кредитною спілкою «Слобожанський Фінансовий Союз» та [PERSON] укладено кредитний договір №190319.01, на підставі якого відповідачем отримані кошти у розмірі 11\~000 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами, в забезпечення виконань по якому укладено Договір поруки №190319.01/1 між вказаним кредитодавцем та [PERSON] 29 березня 2019 року між [PERSON] та позивачем укладено кредитний договір №290319.01, на підставі якого відповідач отримав кошти у розмірі 10\~000 грн., зі сплатою 72% річних за користування кредитними коштами, в забезпечення якого між Кредитною спілкою\~«СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ\~СОЮЗ» та [PERSON] було укладено договір поруки № 290319.01/1 від 29 березня 2019 року. Як вказує представник позивача, Кредитна спілка «СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» свої зобов`язання за кредитними договорами виконала, [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірах визначених в них. Проте, [PERSON] в порушення умов кредитних договорів та діючого законодавства України, свої зобов`язання за ними не виконує, не здійснює повернення кредитів, не сплачує відсотки за користування кредитними коштами, в результаті чого, станом на 25 лютого 2021 року, утворилась заборгованість у загальному розмірі 78059,56 грн., яку представник позивача просить стягнути з відповідачів, а саме: -за кредитним договором №160318.03 від 16 березня 2018 року, яка становить 21\~424, 91 грн., з яких розмір заборгованість по кредиту становить 11\~369, 45 грн., а прострочених відсотків за користування кредитом 10\~055,46 грн.; -за кредитним договором №200618.02 від 20 червня 2018 року, яка становить 16792,79 грн., з яких розмір заборгованість по кредиту становить 8\~171, 26 грн., а прострочених відсотків за користування кредитом 8621,52 грн.; -за кредитним договором №190319.01 від 19 березня 2019 року, яка становить 19323,10 грн., з яких розмір заборгованість по кредиту становить 9 920,20 грн., а прострочених відсотків за користування кредитом 9402,90 грн.; -за кредитним договором №290319.01 від 29 березня 2019 року, яка становить 20518,76 грн., з яких розмір заборгованість по кредиту становить 10 000 грн., а прострочених відсотків за користування кредитом 10\~518,76 грн. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 22 січня 2021 року провадження у цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 26 лютого 2021 року від представника позивача надійшла уточнена позовна заява про збільшення розміру позовних вимог, разом із доказами направлення копії такої заяви та доданих до неї документів відповідачам. 26 лютого 2021 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов зустрічний позов до Кредитної спілки «СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» про визнання недійсними додаткових угод, в порядку визначеному ст. 193 ЦПК України. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 25 березня 2021 року прийнято уточнену\~позовну заяву Кредитної\~спілки «СЛОБОЖАНСЬКИЙ\~ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» до [PERSON] ,\~ [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами. Зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до Кредитної\~спілки «СЛОБОЖАНСЬКИЙ\~ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» про визнання недійсними додаткових угод залишено без руху. Надано [PERSON] \~та [PERSON] строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 12 квітня 2021 року від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов зустрічний позов до Кредитної спілки «СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ», в порядку визначеному ст. 193 ЦПК України, в якому просили: 1.Визнати недійсними додаткові угоди, укладені між Кредитною\~спілкою «СЛОБОЖАНСЬКИЙ\~ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» та [PERSON] , а саме: -від 27 грудня 2019 року №1 до договору кредиту №160318.03 від 16 березня 2018 року; -від 19 червня 2019 року №1 до договору кредиту №200618.02 від 20 червня 2018 року; -від 18 березня 2020 року №1 до договору кредиту №190319.01 від 19 березня 2019 року. 2.Визнати недійсними додаткові угоди, укладені між Кредитною\~спілкою «СЛОБОЖАНСЬКИЙ\~ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» та [PERSON] , а саме: -№1 від 27 грудня 2019 року до договору поруки №160318.03/1 від 16 березня 2018 року; -№1 від 19 червня 2019 року до договору поруки №200618.01/1 від 20 червня 2018 року; -№1 від 18 березня 2020 року до договору поруки № 190319.01/1 від 19 березня 2019 року. В обґрунтування вимог позивачі за зустрічним позовом вказали, що про існування вказаних додаткових угод не знали до отримання первісного позову з додатками, зазначивши, що підписували їх будучі впевненими, що підписують дублікати кредитних договорів, підписаних раніше, тобто є укладеними помилково, що є підставою для визнання їх недійсними, відповідно до ст. 229 ЦК України. Крім того, вказали, що з розрахунку суми боргу вбачається, що кредитодавець продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом вже після спливу визначених договорами строків кредитування, а сплачені грошові кошти пішли на погашення неправомірно нарахованих відсотків. Також за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а отже, враховуючи строки основних зобов`язань за кредитними договорами, позивачем пропущено строк звернення до суду. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 12 квітня 2021 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] та [PERSON] до Кредитної спілки «СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» про визнання недійсними додаткових угод до спільного розгляду з первісним позовом Кредитної спілки\~«СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ\~СОЮЗ» до [PERSON] ,\~ [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами об`єднавши їх в одне провадження. Здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначити підготовче засідання. 26 квітня 2021 року представником відповідача за зустрічним позовом надано відзив на вищевказаний зустрічний позов із запереченнями, в якому зазначено, що твердження позивачів за зустрічним позовом не відповідають дійсності, є спробою ввести в оману суд, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог. 19 травня 2021 року позивачами за зустрічним позовом надано відповідь на відзив від 26 квітня 2021 року представника відповідача за зустрічним позовом. Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 28 травня 2021 року 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, первісний позов підтримав. Відповідачі за первісним позовом (позивачі за зустрічним позовом) [PERSON] \~та [PERSON] в судове засідання також не з`явилися, заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Просили відмовити Кредитній спілці «СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з [PERSON] за договорами поруки №160318.03/1 від 16 березня 2018 року; №200618.01/1 від 20 червня 2018 року; № 190319.01/1 від 19 березня 2019 року. Вказали, що згодні з первісним позовом частково у розмірі 33\~984,41 грн. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов`язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Судом встановлено, що між Кредитною спілкою «Слобожанський Фінансовий Союз» та [PERSON] були укладені кредитні договори: -№160318.03 від 16 березня 2018 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 14 000 грн. зі сплатою 72% річних за користування кредитними коштами, з кінцевим строком погашення до 16 березня 2020 року, який було пролонговано додатковою угодою №1 від 27 грудня 2019 року до 16 березня 2023 року (а.с.5-6,7) ; -№200618.02 від 20 червня 2018 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 10 000 грн. зі сплатою 72% річних за користування кредитними коштами, з кінцевим строком погашення до 20 червня 2019 року, який було пролонговано додатковою угодою №1 від 27 грудня 2019 року до 16 березня 2023 року (а.с.12-13,14); -№190319.01 від 19 березня 2019 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 11 000 грн. зі сплатою 72% річних за користування кредитними коштами, з кінцевим строком погашення до 19 березня 2020 року, який було пролонговано додатковою угодою №1 від 19 березня 2019 року до 19 березня 2020 року (а.с.19-20, 21); -№290319.01 від 29 березня 2019 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 10 000 грн. зі сплатою 72% річних за користування кредитними коштами, з кінцевим строком погашення до 29 березня 2021 року, (а.с.26-27). Відповідно до п. 1.2. Кредитних договорів позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його користування у розмірі 72 (сімдесят два) % річних. Тип процентної ставки фіксована. Згідно до п. 2.3.1. Кредитних договорів позичальник зобов`язаний своєчасно вносити грошові кошти у рахунок погашення кредитного зобов`язання, у строк та у розмірах встановлених умовами даного договору. Відповідно до п.1.4 Кредитних договорів позичальник зобов`язується сплачувати платежі в рахунок погашення кредитного зобов`язання на умовах, в порядку, передбаченому Графіком згідно з п. 3.5. Згідно до п.3.3. Кредитних договорів позичальник проводить погашення кредиту та процентів за користування кредиту через касу кредитодавця за її місцезнаходженням у відповідні робочі дні та години або шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитодавця, визначений розділом 11 цього договору. У забезпечення виконань зобов`язань [PERSON] між Кредитною спілкою «СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» та [PERSON] були укладені договори поруки № 160318.03/1 від 16 березня 2018 року, № 200618.02/1 від 20 червня 2018 року, №190319.01/1 від 19 березня 2019 року та №290319.01/1 від 29 березня 2019 року, якими передбачено, що поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником за виконання зобов`язання за кредитними договорами №190319.01 від 19 березня 2019 року, №200618.02 від 20 червня 2018 року, №160318.03 від 16 березня 2018 року та №290319.01 від 23 березня 2019 року (а.с.8, 15, 22, 28). Відповідачами за первісним позовом заявлено зустрічні позовні вимоги про визнання недійсними додаткових угод, укладених між Кредитною спілкою «СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» та [PERSON] , та між Кредитною спілкою «СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» та [PERSON] , якими було внесено зміни до кредитних договорів в частині строків їх дії, а саме: -Додатковою угодою від 27 грудня 2019 року №1 до договору кредиту №160318.03 від 16 березня 2018 року продовжено строк дії договору до 16 березня 2023 року; -Додатковою угодою від 19 червня 2019 року №1 до договору кредиту №200618.02 від 20 червня 2018 року продовжено строк дії договору до 20 червня 2022 року; -Додатковою угодою від 18 березня 2020 року №1 до договору кредиту №190319.01 від 19 березня 2019 року продовжено строк дії договору до 19 березня 2022 року. -Додатковою угодою №1 від 27 грудня 2019 року до договору поруки №160318.03/1 від 16 березня 2018 року продовжено строк дії договору до 16 березня 2023 року; -Додатковою угодою №1 від 19 червня 2019 року до договору поруки №200618.01/1 від 20 червня 2018 року продовжено строк дії договору до 20 червня 2022 року; -Додатковою угодою №1 від 18 березня 2020 року до договору поруки № 190319.01/1 від 19 березня 2019 року продовжено строк дії договору до 19 березня 2022 року. Як на підставу позовних вимог позивачі за зустрічним позовом посилаються на те, що вони всі вищевказані додаткові угоди укладені під впливом помилки, оскільки вони не усвідомлювали того, що ними продовжується строк дії договорів та договорів поруки, будучі впевненими, що підписують дублікати договорів, що, відповідно до ст. 229 ЦК України, є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки передбачені ст. 229 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Правочини, вчинені під впливом помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Неправильне сприйняття може бути викликане найрізноманітнішими обставинами. Причини помилки правового значення не мають. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, ЦК України розуміє: помилку в характері (природі) правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей та якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням). Істотне значення має помилка не щодо будь-яких властивостей та якостей речі, а саме таких, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Неправильне уявлення про будь-які інші обставини, крім тих, які зазначені в законі, не може бути підставою для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом помилки. Це стосується і особи контрагента (навіть у тому випадку, коли особа контрагента має істотне для правочину значення). Не є істотною помилка в мотивах правочину, тобто, в причинах, які спонукали до його укладення, крім випадків, встановлених законом. З роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 № 9 убачається, що відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви, помилку підписання додаткових угод [PERSON] та [PERSON] пояснюють тим, що «були впевнені, що підписують дублікати договорів, укладених раніше», «мали погане самопочуття та стан здоров`я». Змістом положень ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не бере до уваги, та критично ставиться до тверджень позивачів за зустрічним позовом, оскільки, ніяких доказів на спростування обставин, на які посилається представник Кредитної спілки «СЛОБОЖАНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ», вони не надали, як і не надали будь-яких доказів на підтвердження зустрічних позовних вимог стосовного того, що вказані додаткові угоди були укладені шляхом уведення їх в оману та погоджується з твердженнями представника відповідача за зустрічним позовом в цій частині. Оцінивши обставини справи, суд дійшов висновку, що додаткові угоди передбачали продовження раніше укладених кредитних договорів та договорів поруки, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивачі за зустрічним позовом, не могли не розуміти їх змісту, та помилятися щодо правової природи цих правочинів. Судом також не встановлено обставин, які б свідчили про те, що догадові угоди договори реально не були укладені або були укладені за інших обставин. Отже, враховуючи недоведеність позивачами за зустрічним позовом обставин, які могли вплинути на неправильне сприйняття ними юридичних наслідків вчинених правочинів, суд приходить до висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин ч. 1 ст. 229 ЦК України, яка передбачає правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а тому правові підстави для задоволення зустрічного позову відсутні. Що стосується позовних вимог за первісним позовом, суд зазначає наступне. Статтею 526 ЦК України передбачено, що «зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно умовами договору та вимогами ЦКУ», а статтею 629 цього кодексу встановлено, що «договір є обов`язковим для виконання сторонами». Позивач свої зобов`язання за кредитними договорами виконав, відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти в сумах зазначених у кредитних договорах, що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень (а. с. 10, 17, 24, 29). Згідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у трок, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.2 ст. 612 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредиторами за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково стала після прострочення. Згідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою. Порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 1049 ЦК України передбачений обов`язок позичальника повернути позику позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такий самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій саме кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1048 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики. Розмір та порядок одержання відсотків встановлюється договором. Проте відповідач, в порушення умов кредитних договорів та діючого законодавства України, свої зобов`язання за кредитними договорами не виконує, не здійснює повернення кредитних коштів, не сплачує відсотки за користування кредитними коштами, в результаті чого утворилась заборгованість перед позивачем, станом на 25 лютого 2021 року, у загальному розмірі 78 059,56 грн., яку представник позивача просить стягнути, а саме: -за кредитним договором №160318.03 від 16 березня 2018 року, яка становить 21\~424, 91 грн., з яких розмір заборгованість по кредиту становить 11\~369, 45 грн., а прострочених відсотків за користування кредитом 10\~055,46 грн.; -за кредитним договором №200618.02 від 20 червня 2018 року, яка становить 16792,79 грн., з яких розмір заборгованість по кредиту становить 8\~171, 26 грн., а прострочених відсотків за користування кредитом 8621,52 грн.; -за кредитним договором №190319.01 від 19 березня 2019 року, яка становить 19323,10 грн., з яких розмір заборгованість по кредиту становить 9 920,20 грн., а прострочених відсотків за користування кредитом 9402,90 грн.; -за кредитним договором №290319.01 від 29 березня 2019 року, яка становить 20518,76 грн., з яких розмір заборгованість по кредиту становить 10 000 грн., а прострочених відсотків за користування кредитом 10\~518,76 грн. Відповідачам за первісним позовом надсилались претензії про необхідність погашення заборгованості, які виконані не були (а. с. 35, 36). Суд не бере до уваги заперечення відповідачів за зустрічним позовом стосовно того, що кредитодавцем, всупереч ч.1 ст. 1048, ч.2 ст.1050 ЦК України, продовжувалися нараховуватися відсотки за користування кредитними коштами вже після спливу строку дії кредитних договорів, оскільки, як встановлено судом, їх строк дії продовжений відповідними додатковими угодами. Крім того, суд відхиляє твердження [PERSON] стосовно того, що кредитодавцем пропущено строк звернення до суду з вимогою до неї, як поручителя, за зобов`язаннями [PERSON] , оскільки позов подано в межах строків дії кредитних договорів №160318.03 від 16 березня 2018 року, №200618.02 від 20 червня 2018 року, №190318.01 від 19 березня 2019 року, №290319.01 від 29 березня 2019 року. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушенні боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Вищевказаними договорами поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя [PERSON] та визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки. Відповідно до ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги первісного позову слід задовольнити повністю, стягнувши солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитними договорами №160318.03 від 16 березня 2018 року, №200618.02 від 20 червня 2018 року, №190318.01 від 19 березня 2019 року, №290319.01 від 29 березня 2019 року в загальному розмірі 78\~059,56 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved