Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом 11.12.2018 року, в якому просить суд визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою розташованою за адресою: [ADDRESS] . Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що він є власником житлового приміщення, розташованого за адресою: адресою: [ADDRESS] , яке належить йому на підставі свідоцтва про право на спадщину. Відповідач [PERSON] є його колишньою дружиною, шлюб між ними розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22.06.2018 року. [PERSON] та її донька від першого шлюбу - [PERSON] з моменту реєстрації у вказаній квартирі там не з`являються. Вважає, що відповідач разом із старшою донькою втратили право користування вказаною квартирою, оскільки там не проживають понад рік без поважних причин. Однак на відповідача нараховуються комунальні послуги, чим порушуються його права. У зв`язку з цим він як власник не може в повній мірі користуватись, розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, він змушений звернутись з позовом до суду. Ухвалою суду від 18.01.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Протокольною ухвалою суду від 24.04.2019 року до участі у справі залучено Службу у справах дітей Саксаганської районної у місті ради у якості третьої особи (а.с. 29). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] пред`явлені вимоги підтримали, просили їх задовольнити, оскільки відповідач зі своєю старшою донькою не проживають у спірній квартирі понад рік без поважних причин. В подальшому правом на участь в судовому засіданні не скористались, представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог та пояснив, що відповідач зі своєю донькою понад півтора роки проживає у будинку її батька в Жовтневому районі Кривого Рогу та їй більше немає де зареєструватись, крім як у спірній квартирі. В подальшому правом на участь в судовому засіданні не скористався подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час, місце слухання справи повідомлялась належним чином. Представник третьої особи до суду не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву, в якій просить розглянути позов за її відсутності та прийняти рішення на розсуд суду. Представник органу опіки та піклування [PERSON] у судовому засіданні зазначала, що у матері дитини іншого помешкання не має, тому вважала за недоцільне знімати відповідача з реєстрації місця проживання, у подальшому надала заяву проо розгляд справи за її відсутності. Допитана у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що знає [PERSON] , так як вона працює головою правління ЖБК. Їй відомо, що відповідач з дочкою з лютого 2018 року виїхали та більше не з`являються за адресою проживання позивача. У відповідача двоє дітей. Зазначила, що постійно бачить позивача біля під`їзду будинку, оскільки можна сказати вона там працює. І з лютого 2018 року відповідача не бачила. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що у судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] загальною площею 50,10 кв.м., житловою площею 28,70 кв.м., належної йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого нотаріусом Сьомої Криворізької державної нотаріальної контори Лігутою Л.В. (а.с. 4). Право власності зареєстроване за позивачем КП «Криворізьке БТІ» ДОР в реєстровій книзі №5, стор.102, запис №102, що підтверджується відповідною відміткою на правовстановлюючому документі (а.с. 4 зворот). Як вказував позивач, що підтверджується відповіддю з адресно-довідкового органу (а.с.14) в житловому приміщенні значиться зареєстрованою з 02.09.2013 року та по теперішній час [PERSON] , [INFO] та [PERSON] з 03.09.2013 року по теперішній час. Дослідженням змісту позовних вимог та наявних доказів судом встановлено, що відповідач є колишньою дружиною позивача та не проживає у спірній квартирі з лютого 2018 року. Вказані обставини також підтвердили сторони під час розгляду справи (а.с. 6-7). Визначаючи характер спірних правовідносин, з урахуванням встановлених обставин, дії сервітуту на користування [PERSON] житловим приміщенням як членом власника житла (колишньою дружиною), суд приходить до висновку, що вони склались між власником житла та членом сім`ї, у зв`язку з чим регулюються ст.405 ЦК України та щодо неповнолітньої [PERSON] , яка є донькою відповідача [PERSON] , що вони склались між дійсним власником та не членом його сім`ї, оскільки не є його родичем або членом сім`ї, які регулюються ст.346 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З аналізу положень ст.ст.391, 396 ЦК України слідує, що позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння, на чому також акцентує увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду кримінальних і цивільних справ в п.п.33,34 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Крім того, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника (його родичів, членів сім`ї) такими, що втратили право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346 ЦК України), адже чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового в частині збереження права користування житлом членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника. Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла в силу наявності особистого сервітуту мають право користування цим житлом відповідно до закону. Натомість, як слідує з положень ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно з ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Оскільки відповідач та разом зі своєю неповнолітньою донькою в належному позивачеві житловому приміщенні не проживають з лютого 2018 року, що визнавалось і представником відповідача під час розгляду справи, добровільно обравши собі інше постійне місце проживання, перешкод в користуванні квартирою їм ніхто не чинив, в той час як реєстрація місця проживання відповідачів створює позивачеві перешкоди в користуванні належною йому власністю, обмежуючи права [PERSON] , тому суд приходить до висновку про можливість визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просить визнати [PERSON] та її доньку [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням на підставі ст.405 та ст.. 346 ЦК України. Визначаючи обґрунтованість обраного позивачем способу захисту її прав, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Положеннями ч.1 ст.4 ЦПК України регламентовано право кожної особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Як визначено ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Таким чином, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. Самий такий визначений судом спосіб захисту в контексті застосування ст.ст. 346, 405 ЦК України, у розрізі з положеннями ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зможе забезпечити належний захист порушених прав позивача. Стосовно вимоги позивача про зобов`язання Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради зняти з реєстраційного обліку в судовому порядку, то суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. При цьому, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11. Оскільки спір між [PERSON] та органом, на який покладено обов`язок реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб відсутній, в той час як визначивши статус Виконавчого комітету Саксаганської районної у м. Кривому Розі ради як третьої особи по справі, позивач помилково заявив вимоги, тому суд приходить до висновку про її безпідставність, у зв`язку з цим в її задоволенні необхідно відмовити. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з [PERSON] в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial