Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вимогами: скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 36750312 від 24.04.2015 року, видане на ім`я [PERSON] , витребувати в порядку ст. 388 ЦК України, від [PERSON] , земельну ділянку площею 0,052 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137600:16:015:0004, цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Також, просить визнати право комунальної власності на вказану земельну ділянку за територіальною громадою Одеси в особі Одеської міської ради (а.с.90,т.1). Позов мотивується тим, що в ході досудового розслідування №42015160110000098, що внесене в ЄРДР 29.09.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.190 КК України, постановою слідчого Одеську міську раду визнано потерпілою від дій невстановлених осіб щодо заволодіння шахрайським шляхом земельною ділянкою площею 0,052 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 23.04.2015 року державним реєстратором проведено реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, номер запису 9477383. Підставою виникнення права власності стало свідоцтво про право власності 36750312 від 24.04.2015 року. Запис внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 20913479 від 24.04.2015 року. Відповідно до п.8-1 ч.1 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції на час проведення реєстраційних дій, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішенням органів державної влади, органів місцевого самоврядування. Однак, такого рішення Одеська міська рада не приймала. Отже, підставою видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 20913479 від 24.04.2015 року, стало неіснуюче рішення Одеської міської ради №255 від 23.03.1999 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,052 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд». Листом від 13.10.2015 року Департамент архівної справи та діловодства Одеської міської ради повідомив ОМУ ГУМВС України в Одеській області про те, що існує рішення Одеської міської ради від 14.09.1999 року №255-ХХІІІ «Про надання у постійне користування гр. [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,14 га, за адресою: [ADDRESS] », інших документів не знайдено. 09.10.2015 року Одеська міська рада повідомила ОМУ ГУМВС України в Одеській області про те, що не приймала рішень щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,052 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 19.10.2015 року Департамент комунальної власності Одеської міської ради повідомив ОМУ ГУМВС України в Одеській області про те, що Одеською міською радою рішення щодо передачі у приватну власність земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не приймалось. Оскільки рішення про передачу спірної земельної ділянки позивачем не приймалось, то видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції відбувалась з порушенням прав територіальної громади м.Одеси. Позивач посилається на положення ст.393 ЦК України та зазначає, що власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. Крім того, в тексті самого підробленого рішення, яке датується 23.09.1999 року, є посилання на постанову Верховної Ради України «Про земельну реформу», яка датується вже 17.12.1999 року (тобто у майбутньому відносно дати рішення Одеської міської ради). Отже, первинний володілець отримав право власності на спірну земельну ділянку на підставі підробленого рішення Одеської міської ради від 23.03.1999 року за №255, що свідчить про незаконне привласнення спірної земельної ділянки, яка в подальшому була продана [PERSON] . Таким чином, вищезазначене свідоцтво про право власності на нерухоме майно підлягає скасуванню, так як є незаконним та порушує права територіальної громади м.Одеси в особі Одеської міської ради як власника земельної ділянки. 12.06.2015 року [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу №1694, продав спірну земельну ділянку [PERSON] . 15.10.2015 року [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу №3195, продала спірну земельну ділянку [PERSON] . Позивач, посилаючись на положення ст.330 ЦК України, зазначає, що [PERSON] та [PERSON] являються добросовісними набувачами. Також, посилаючись на положення ст.388, ст. 387 ЦК України, ст. 83 Земельного Кодексу України, п.3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», до комунальної власності територіальної громади м.Одеси належать всі землі в межах міста Одеси. Головною умовою застосування положень ст.388 ЦК України є вибуття майна з володіння власника не з його волі. Одеська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі у приватну власність земельної ділянки площею 0,052 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] надав відзив в якому зазначив, що матеріали справи містять копію акту індивідуальної дії органу місцевого самоврядування - рішення Одеської міської ради від 23.03.1999 року, за підписом міського голови та відбитком печатки Одеської міської ради на бланку суворої звітності №003546. Оригінал рішення був досліджений відповідальною особою - державним реєстратором, що стало правовою підставою державної реєстрації прав власності за [PERSON] . Як вбачається з наданої позивачем до суду відповіді за №632/1-гс від 22.07.2015 року Одеська міська рада не приймала рішення №255 від 23.03.2015 року. Зазначений доказ не є належним, оскільки до листа не додано жодного акту посадових осіб, відповідальних за зберігання архівних документів, щодо проведення дій з пошуку рішення №255 за датою ухвалення, за порядковим номером або за номером використаного бланку суворої звітності. Дійсно, в рішенні Одеської міської ради від 23.03.1999 року наявна описка щодо дати його прийняття. Наявність посилання на постанову Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 17.12.1999 року лише свідчить про прийняття рішення №255 в інший часовий проміжок, проте жодним чином не спростовує дійсність належним чином оформленого акту органу місцевого самоврядування. Відповідач вважає, що пошук вказаного рішення проводився в архівній установі саме за датою 23.03.1999 року, тому позивач помилково та передчасно дійшов необґрунтованого висновку про те, що рішення №255 підроблене (не приймалося, не існуюче - за іншими доводами позовної заяви). Позивач вважає достатнім доказом для задоволення позовних вимог свої посилання на матеріали досудового розслідування №42015160110000098 і помилково вважає висновок слідчого щодо того, що слідством встановлено, що Одеською міською радою не приймалось рішення №255 від 23.03.1999 року як факт, що має преюдиціальне значення і не потребує доказування в цивільній справі. Верховний Суд в постанові від 03.04.2018 року по справі №917/927/17 вказав, що оскільки рішення про оформлення права власності визнано недійсним, то й документи, якими оформлюється відповідне право, також мають бути визнані недійсними. Крім того, він зазначив, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є документом, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Таке свідоцтво не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Правовстановлюючим документом у цьому випадку є рішення виконкому, на підставі якого видані відповідні свідоцтва. Позивачем в позовній заяві наведені доводи, які жодним чином не спростовують належними доказами презумпцію дійсності рішення №255, тому підстав для задоволення позову немає. Верховний Суд в постанові від 13.11.2019 року по справі №645/4220/16-ц дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про витребування майна у добросовісного набувача призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на нього буде покладено індивідуальний та надмірний тягар у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Позивач визнає, що [PERSON] та [PERSON] являються добросовісними набувачами. Також, позивача визнано потерпілим по кримінальному провадженні, що є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків завданих відчуженням. Третя особа - [PERSON] заявила самостійні вимоги щодо предмету спору посилаючись на положення ст.1174 ЦК України, а саме, стягнути з Одеської міської ради на користь [PERSON] збитки в розмірі 74450,00 грн., з підстав того, що вона на час укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки була у шлюбі з [PERSON] та надала згоду на укладення правочину, і оскільки позивач маючи статус потерпілого вчиняв бездіяльність щодо подання клопотання про накладення арешту на земельну ділянку в рамках кримінального провадження, що привело до її подальшого відчуження [PERSON] та настання наслідків яких не могла передбачити [PERSON] . Також, надала заяву про розгляд справи без її участі (а.с.137, т.2). Представник позивача надав відзив на самостійні вимоги [PERSON] , в якому зазначив, що арешт на спірну земельну ділянку було накладено 28.10.2015 року, доказів бездіяльності позивача не надано. Представник третьої особи - Юридичний департамент Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надав заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.106, т.2). На підтвердження обставин, що викладені у позовній заяві суду надано: Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на земельну ділянку площею 0,0521 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137600:16:015:0004, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), реєстраційний номер об`єкта 624953551101 та була зареєстрована: -23.04.2015 року за [PERSON] ( [NUMBER] ), підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності №36750312 від 24.04.2015 року, видавник - реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції Одеської області; -12.06.2015 року за [PERSON] ( [NUMBER] ), підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №1694 від 12.06.2015 року, видавник - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Заботкіна Т.Ю.; -15.10.2015 року за [PERSON] ( [NUMBER] ), підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу №3195 від 15.10.2015 року, видавник - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фадєєва Н.О. (а.с.17,т.1). Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 36750312 від 24.04.2015 року, на земельну ділянку площею 0,0521 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110137600:16:015:0004, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), видано [PERSON] (а.с.19,т.1). Рішення Одеської міської ради №255 від 23.03.1999 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0521 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] » (а.с.43,т.1). У листі Одеської міської ради від 05.02.2018 року №А-11/3-мр вказано, що Одеська міська рада не приймала рішення про виділення [PERSON] земельної ділянки що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.149,т.1). Листом від 09.01.2018 року Департамент архівної справи та діловодства Одеської міської ради зазначає, що рішення Одеської міської ради №255 від 23.03.1999 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0521 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд [PERSON] » - не існує. Зареєстровано рішення Одеської міської ради №255-ХХІІІ від 14.09.1999 року в якому гр. [PERSON] та адреса: [ADDRESS] , не значаться (а.с.148,т.1). Постановою слідчого, в ході досудового розслідування №42015160110000098, що внесене в ЄРДР 29.09.2015 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.190 КК України, Одеську міську раду визнано потерпілою від дій невстановлених осіб щодо заволодіння шахрайським шляхом земельною ділянкою площею 0,052 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , (а.с.13,т.1). Листом Одеської міської ради від 22.09.2015 року на адресу першого заступника директора Департамента комунальної власності ОМР, вказано що Одеська міська рада рішення №255 від 23.03.1999 року не приймала (а.с.16,т.1). Листом Департамента комунальної власності ОМР від 12.10.2015 року на адресу гр. [PERSON] , вказано що право власності на спірну земельну ділянку видано на підставі неіснуючого рішення, що свідчить про можливу підробку документів та як наслідок незаконним заволодінням земельної ділянки (а.с.15,т.1). Предметом позову є захист права власності територіальної громади м.Одеси на спірну земельну ділянку у спосіб передбачений положенням ч.1 ст.387, п.3 ч.1 ст.388 ЦК України, ст.83 Земельного Кодексу України. Згідно частини 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ст.388 ЦК України, право власника на витребування майна від добросовісного набувача: 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. 3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст.83 Земельного Кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Отже, позивач визначив підстави позовної вимоги про витребування майна на підставі положення ст.388 ЦК України саме те, що спірна земельна ділянка розташована в межах міста Одеси та є власністю громади м.Одеси, і вибула з володіння не з її волі, іншим шляхом, а саме, на підставі підробленого рішення Одеської міської ради №255 від 23.03.1999 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,0521 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд» (а.с.21). Також, позивач заявив позовну вимогу про визнання права комунальної власності на спірне майно, що входить в протиріччя з підставою позовної вимоги про витребування майна, так як зазначене право повинно вже існувати на час вибуття майна з володіння власника. Крім іншого, позивач обґрунтовує свої доводи положеннямст.83 Земельного Кодексу України, однак на підтвердження обставини, що спірна земельна ділянка, на час вибуття її з володіння ОМР, була в межах населеного пункту не надано жодного доказу. А загалом, надані позивачем докази, у своїй сукупності не дають суду змоги дійти висновку про наявність обставин які входять до предмета доказування (ст.80 ЦПК України). З вищенаведеного суд робить висновок про недоведеність позовної вимоги про витребування майна з підстав визначених ст.388 ЦК України. Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким. Цей висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Щодо позовної вимоги про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно: Відповідно до частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Норма статті 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права до особи, яка це право не визнає. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Позивачем не доведено порушення відповідачами норм законодавства (Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») при видачі оскаржуваного свідоцтва, а тому позовна вимога є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про визнання права власності за позивачем на спірне майно: У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». За таких обставин, ефективним способом захисту права Одеської міської ради є віндикаційний позов до [PERSON] - особи, за якою зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку, а не позовна вимога про визнання права власності на спірну земельну ділянку за позивачем. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність підстав для застосування положення ст.388 ЦК України, вимога про скасування свідоцтва про право власності заявлена до неналежних відповідачів, а вимога про визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту права, і загалом позов задоволенню не підлягає. Щодо самостійних вимог третьої особи [PERSON] до Одеської міської ради про відшкодування збитків, то вона є необґрунтованою, так як заявником не доведено розмір збитків та наявність протиправної бездіяльності Одеської міської ради, а тому зазначені вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed