Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Сафір Ф.О. звернувся 16.01.2017 р. до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості. Як вказує позивач, відповідно до укладеного договору №б/н від 24.06.2010 р. відповідачка [PERSON] отримала кредит у розмірі 700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення умов кредитування відповідачка не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 31.10.2016 р.виникла заборгованість в сумі 11077 грн. 62 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 221 грн. 82 коп.; заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 6952 грн. 10 коп., заборгованості за пенею і комісією в розмірі 2900 грн. 00 коп.; штрафу (фіксована складова) 500 грн. 00 коп., штрафу (процента складова) 503 грн. 70 коп. (т.1, а.с.2-3) Ухвалою судді Решетилівського районного суду Полтавської області Горулька О.М. від 25.01.2017 р. було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи на 15.02.2017 р. (т.1, а.с.46). 15 березня 2017 року представник відповідача за довіреністю [PERSON] подав заперечення на позовну заяву про стягнення заборгованості, в якому просив відмовити в позові ПАТ КБ «Приватбанк» та визнати недійсним кредитний договір №б/н від 24.06.2010 р., та зустрічну позовну заяву про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним (т.1, а.с.а.с.56-63, 64-67). Ухвалою суду від 15.03.2017 р. зустрічний позов представника відповідачки [PERSON] об`єднано в одне провадження з первісним позовом (т.1, а.с.69). 11 квітня 2017 р. на електронну пошту суду надійшов відзив позивача ПАТ КБ «Приватбанк» на зустрічну позовну заяву з додатками з доводів якого вбачається, що позивач повністю заперечує позовні вимоги зустрічної позовної заяви (т.1, а.с.74-78). 23 червня 2017 року до суду надійшла заява представника відповідачки [PERSON] про зміну предмету та підстави позовної заяви в якій просив встановити факт відсутності істотних ряду умов договору (т.1 а.с.105-108). Ухвалою суду від 13.03.2018 р. судове засідання було відкладено, клопотання представника позивача в частині призначення справи до судового розгляду за правилами спрощеного судового провадження було задоволено, роз`яснено відповідачці [PERSON] право подати до суду відзив на позов. 10 квітня 2018 року представником відповідачки [PERSON] до суду було подано відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, зі змісту якого вбачається що відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнають та просять визнати недійсним кредитний договір №б/н від 24.06.2010 р. в цілому (т.1, а.с.163-171). В цей же день, 10 квітня 2014 року, представником відповідачки [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про захист прав споживачів, визнання недійсним одностороннє підвищення відсоткової ставки за кредитним договором б/н від 24.026.2010 р. та визнання кредитного договору недійсним в цілому, в якій він просить суд визнати недійсним одностороннє підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № б/н від 15.04.2014 р. датою 01.09.2014 р. з 30% до 34,80% та датою 01.04.2015 р. з 34,80% до 43,20%; визнати недійсним фактичне збільшення відсоткової ставки за цим кредитним договором протягом усього періоду нарахування відсотків, починаючи з квітня 2015 року (1292%) та закінчуючи 30.09.2016 р. (3515%) у геометричній прогресії, що межує з шахрайством; визнати недійсним кредитний договір № б/н від 24.06.2010 р.(т1, а.с.173-177) 18 травня 2018 року на електронну пошту суду, та 18 червня 2018 року - засобами поштового зв`язку, до суду надійшла відповідь на відзив позивача ПАТ КБ «Приватбанк» з додатками (т.1, а.с.183-206, т.2, а.с1-24) 26 липня 2018 року на електронну пошту суду, та 15 серпня 2018 року - засобами поштового зв`язку, до суду від представника позивача Гаренко Н.В. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні зустрічного позову (т.2, а.с.а.с.28-45, 46-55). Розгляд справи не було завершено, у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку 27.09.2018. У зв`язку з відсутністю у Решетилівському районному суді Полтавської області суддів, які б мали повноваження на здійснення судочинства, проведення автоматизованого розподілу справи між суддями було неможливим, що підтверджується відповідним протоколом від 10.10.2018. За результатами повторно проведеного автоматизованого розподілу справ між суддями, 22.02.2019 справу передано на розгляд складу суду із головуючою Лизенко І.В. (відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 №175/о/15-19). Ухвалою суду від 08.05.2019 р. справу прийнято до провадження судді Лизенко І.В., запропоновано відповідачу, у разі невизнання позову, у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому копії цієї ухвали, подати до Решетилівського районного суду Полтавської області відзив на позовну заяву. 10 червня 2019 року представником позивача подано відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості з додатком (т.2, а.с.67-81). 15 липня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив позивача ПАТ КБ «Приватбанк» з додатками (т.2, а.с.83-109). Ухвалою суду від 29.11.2019 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 10.02.2020 р. (т.2, а.с.167-170). У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненка Ю.В. Ухвалою суду від 04.08.2020 р. справу прийнято до провадження судді Зіненка Ю.В. та призначено підготовче засідання на 02.09.2020 р. (т.2, а.с.194). Ухвалою суду від 02.09.2020 р. підготовче провадження було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.10.2020 р. В судовому засіданні 02.09.2020 р. представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзивах на позовну заяву, зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі та визнати недійсним визнати недійсним кредитний договір № б/н від 24.06.2010 р. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» та відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення та доводи представника відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що 24 червня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит, у розмірі 700,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на ну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (т.1, а.с.2-3), та не оспорювалось представником відповідача в судовому засіданні. У анкеті - заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (т.1, а.с.6). До кредитного договору банком додано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (т.1, а.с.а.с.7-8, 9-32). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 31.10.2016 року становить 11077 грн. 62 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 221 грн. 82 коп.; заборгованості за процентами в розмірі 6952 грн. 10 коп.; нарахованої комісія в розмірі 2900 грн.; заборгованість по судовим штрафам в розмірі 1003 грн. 720 коп., з яких штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процента складова) 503 грн. 70 коп. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом встановлено, що у заяві позичальника від 24 червня 2010 року процентна ставка не зазначена; відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. А витяг з Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті: https://privatbank.ua/terms/pages 70, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 червня 2010 року шляхом підписання заяви-анкети. А тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань; та, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Однак, враховуючи, що відповідач фактично отримав та використав кошти позивача, які в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд за наявністю на те правових підстав, стягує з відповідача, як боржника на користь позивача в примусовому порядку суму непогашеного тіла кредиту, у відповідності до наданого позивачем розрахунку, а саме: в розмірі 221 грн. 82 коп., задовольнивши позов в цій частині. Суд не приймає зауваження представника відповідача [PERSON] щодо того, що розрахунок заборгованості не є належним доказом, бо підписаний не уповноваженою на те особою - Сафіром Ф.О. , оскільки відповідно до наданої представником позивача копії довіреності, виданої представнику ПАТ КБ «Приватбанк» - начальнику департаменту ПАТ КБ «Приватбанк» Сафіру Ф.О. від 26.12.2016 р., завіреної належним чином, представнику надається право від імені банку підписувати, подавати пред`являти необхідні документи, посвідчувати своїм підписом копії документів (т.1, а.с.35). Крім того судом не приймаються надані представником відповідачки [PERSON] розрахунки нарахованих відсотків на прострочену заборгованість за квітень 2015 року та датою 30.09.2016 року (т.1, а.с.101), оскільки він не підтвердив належним чином те, що є фахівцем відповідного виду економічної діяльності. Таким чином, вказаний розрахунок заборгованості за договором №б/н від 24.06.2010 р. в частині заборгованості за кредитом [PERSON] в сумі 221,82 грн., приймається судом до уваги. При цьому, позов в частині стягнення з відповідачки на користь позивача: заборгованості за процентами в розмірі 6952 грн. 10 коп.; нарахованої комісії в розмірі 2900 грн.; заборгованість по судовим штрафам в розмірі 1003 грн. 720 коп., з яких штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп., штраф (процента складова) 503 грн. 70 коп. задоволенню не підлягає за необґрунтованістю, що в цілому відповідає висновкам Верховного Суду викладених у Постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17. Суд погоджується з твердженням представника відповідача [PERSON] щодо поширення на спірні правовідносини дії Закону України «Про захист прав споживачів» з огляду на таке. Відповідно до частини першої та третьої статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг. Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. А отже, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного суду в постанові від 03.07.2019 р., справа № 342/180/17. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Суд погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] щодо недійсності одностороннього підвищення відсоткової ставки за кредитним договором № б/н від 24.06.2020 р. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що в період з 25 червня 2010 року по 31 серпня 2014 року за користування кредитом позивач нараховував відсотки в розмірі 30% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, в період з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 34,80% річних, в період з 01 квітня 2015 року по жовтня 2016 року - 43,20% річних. Тобто, вбачається, що позивач неодноразово збільшував відсоткову ставку за кредитом. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 та від 30 листопада 2016 року у справі №6-82цс16. Надані на запит суду позивачем повідомлення про зміну розміру процентів (т.1, а.с.а.с.119, 132), не підтверджують того, що вони були направлені та вручені відповідачу [PERSON] належним чином. А отже, в частині визнання недійсним підвищення відсоткової ставки за кредитом зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року. Щодо поданої представником відповідача [PERSON] заяви про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За змістом ст. ст. 261, 264 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Оскільки 20 лютого 2014 року відповідач здійснив останній платіж в сумі 300,00 грн. в рахунок погашення заборгованості, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, свідчить про визнання ним свого боргу, позивач звернувся з позовом в суд у січні 2017 року - в межах трирічного строку позовної давності, то строк позовної давності не сплив. Суд не бере до уваги посилання у відзиві на позовну заяву відповідача [PERSON] на те, що судові витрати позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. До поданого позову позивачем додано платіжне доручення №PROM6BMH7T від 16.12.2016 р. про сплату судового збору (т.1, а.с.1). Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (ч.2 цього закону). Відповідно до виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір по даній справі в розмірі 1378 грн 00 коп. було зараховано до Державного бюджету України (а.с.42). А отже, вказане платіжне доручення є належним доказом сплати позивачем судового збору. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача також судові витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в сумі 221,82 грн., тобто 2 %, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судові витрати в сумі 27,56 грн. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 549, 551, 611, 612, 625, 633, 634, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial