Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

Представник позивача в інтерсах Тройчук Г.С. звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги представник мотивує тим, що з 2006 року позивачка проживає у вказаному житловому будинку, та протягом 14 років, з моменту вселення вона відкрито, безперервно володіє та користується будинком з господарськими будівлями та спорудами, несе усі витрати по його утриманні. Вважає, що відсутність у позивача правовстановлюючих документів на майно та іншого правового механізму узаконення майнових прав послугувало підставою зверення до суду з даною позовною заявою. Ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 12.03.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 08.04.2020 року, ухвалою суду від 08.04.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.05.2020 року. Представник позивача - адвокат Дмитрух Д.М. в судове засідання не з`явився, подано заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача Новоукраїнської міської ради Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, подано заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Третя особа Державний реєстратор прав на нерухоме майно Новоукраїнської районної державної адміністрації Кіровоградської області Феденюк С.П. в судове засідання не з`явилася, подано заяву, в якій просить слухати справу у її відсутності, стосовно задволення позовних вимог не заперечує. Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до частини 3 статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом частини 1 та частини 3 статті 344\~ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років з часу сплину позовної давності. Згідновказаної норми закону виникнення права власності, як набувальна давність, виникає при вирішенні юридичної долі задавненого майна, власник якого пропустив позовну давність і не може повернути собі майно назад. Потреба у набувальній давності виникає і у випадку придбання майна на законних підставах, коли власник втрачає необхідні докази свого статусу і проволодівши достатній час таким майном не може довести своїх прав. Умовами виникнення права власності за давністю володіння є: 1)добросовісність; 2) відкритість; 3) безперервність: 4) тривалість володіння.\~\~ Крім спливу набувальної давності, для виникнення права власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації необхідним є факт такої державної реєстрації. Для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Набувальна давність застосовується до випадків безтитульного володіння чужим майном. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Враховуючи зміст вимог ст. 344 ЦК України, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, безтитульність, відкритість та безперервність володіння; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом встановленого законом строку. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Зі змісту висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вбачається, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, правомірність набуття права власності на майно, добросовісності та безтитульності, безперервності володіння ним без правової підстави. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до статті 328\~Цивільного кодексу\~України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Даний висновок підтверджується у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в цивільній справі № 645/2540/17-ц (провадження № 61-4840св19). У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Натомість позивачем та її представником на підтвердження своїх позовних вимог подано суду: акт обстеження житлово-побутових умов гр. [PERSON] від 23.05.2019 року, яка проживає за адресою: [ADDRESS] , виданий депутатом Новоукраїнської міської ради [PERSON] Т.Г. (а.с.7), відповідно до якого зі слів сусідів [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] безперервно володіє будинком, самостійно проводила та проводе заходи щодо поліпшення та утримання житлового приміщення в належному стані з 2006 року, тобто 13 років; Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-13), архівна довідка №179 від 07.05.2019 року (а.с.14), з якої вбачається, що право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] не зареєстроване; акт обстеження будівель та споруд від 18.06.2019 року (а.с.15) відповідно до якого за результатами обстеження встановлено, що будинок та господарські будівлі і споруди у вищевказаному будинку придатні для подальшої експлуатації та можуть використовуватися за своїм функціональним призначенням; рішення про відмову у державній реєстрації від 11.06.2019 року (а.с.16). Всі ці встановлені вище обставини вказують на те, що позивачка [PERSON] з 2006 року по теперішній час проживала та проживає в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] без правовстановлюючих документів на майно та без реєстрації права власності на спірний будинок. Позивачка та її представник не повідомили суд та не надали відповідних доказів про те, яким чином позивачка заволоділа вказаним майном, не доведа суду обставину, яка б вказувала на добросовісність заволодіння чужим майном, нічого не вказано про попереднього власника та його відношення до вказаного майна, не доведений факт володіння без правової підстави, безтитульності володіння житловим будинком. Суд вважає, що саме по собі користування спірним будинком позивачкою з 2006 року, сплата комунальних платежів та проведення там ремонтних робіт, відсутність у позивача правовстановлюючих документів на майно, не дає підстави для задоволення позовних вимог про набуття права власності за набувальною давністю на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України. Отже, позивач не довела тих обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог, не надала належних та допустимих доказів на їх обґрунтування. При цьому, судом створено всі умови для змагального процесу, роз`яснено сторонам їх права та обов`язки, вказано на необхідність подання додаткових доказів. З огляду на викладене, суд вважає, що позивачем не доведено факти добросовісності заволодіння чужим майном, відкритості володіння без правової підстави, безтитульності володіння житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, розташованим за адресою: [ADDRESS] , тобто необхідних підстав для набуття права власності за набувальною давністю на вказане нерухоме майно, отже суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, у зв`язку з чим відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed