Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що дана квартира була придбана в період перебування сторонами у шлюбі і в ній здійснено ремонт за спільні кошти подружжя, а тому вона обєктом спільної сумісної власності подружжя. Натомість право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем, який на теперішній час заперечує наявність у позивача будь-яких прав на цю квартиру та самостійно проживає в ній з іншою жінкою. На пропозицію компенсувати половину вартості квартира відповідач відмовився, а тому позивач звернулась до суду з зазначеним позовом. Відповідач відзиву на позов не надав. В судове засідання учасники справи не з'явилися, про причини неявки не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, задовольнити позов та зазначила, що не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Судовий виклик направлявся відповідачу за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до п.3 ч.8 ст.128, ст.131 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідачів належним чином. Таким чином відповідач не з'явився в судові засідання 16.02.2018р. та 13.03.2018р. без поважних причин. Відповідно до ст.280, 281 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Позивач є громадянином України, а відповідач громадянином [PERSON] Італія. 06.07.2009р. сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 16.07.2009р.в [PERSON] Італія, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 24.02.2012р. /а.с.4/ та витягом з актів свідоцтва про шлюб від 25.09.2017р. /а.с.34-35/. З 27.10.2008р. сторони проживали разом в [PERSON] Італія за однією адресою, що підтверджується свідоцтвом про склад сім'ї від 24.02.2012р. /а.с.5-7/ та довідкою з місця проживання від 25.09.2017р. /а.с.36-38/. 18.09.2012р. відповідачем, від імені якого діяла позивач на підставі довіреності, було укладено з ТОВ «Житлобуд-інвест-К» договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира) /а.с.8-10/. На підставі даного договору відповідач набув право власності на спірну квартиру, яке було 02.10.2012р. зареєстроване у встановленому законом порядку у КП «Черкаське ОБТІ» /а.с.13/. При цьому придбання спірної квартири здійснено за ціною момент її придбання складала 233220грн. На теперішній час сторони проживають окремо один від одного, оскільки проживають за зареєстрованими адресами свого місця проживання: позивач - [ADDRESS] /а.с.16/; відповідач у спірній квартирі /а.с.21/. Враховуючи що відповідач заперечує наявність у позивача прав на спірну квартиру, а підтвердити таке право в документальній формі вона не має можливості, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстроване за позивачем, то остання звернулась до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір щодо майнових прав подружжя на майно, набуте у шлюбі. При вирішенні питання щодо правового врегулювання спірних правовідносин суд бере до уваги, що відповідач є іноземцем громадянином [PERSON] [PERSON], а спірні правовідносини виникли внаслідок укладання сторонами шлюбу, який зареєстрований в [PERSON] [PERSON]. За змістом ст.58 Закону України від 23.06.2005р. №2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі Закон №2709-IV), враховуючи вставлені судом обставини, укладений між сторонами в [PERSON] [PERSON] шлюб є дійсним на території України. Отже, беручи до уваги, що спірне нерухоме майно перебуває в Україні, де сторони мають постійне місце проживання, то відповідно до ст.ст.38-40, ч.1 ст.60, ч.3 ст.61 Закону №2709-IV спірні правовідносини регулюються правом України. Таким чином, наявний між сторонами спір регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК), Сімейного кодексу України (далі СК) та інших нормативно-правовими актів. Відповідно до ч.1 ст.2, ч.9 ст.7 СК сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами СК на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом ст.60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, а відтак за загальновизначеним правилом, передбаченим ст.60 СК, за встановлених судом обставин спірних правовідносин спірна квартира є обєктом спільної сумісної власності сторін. Згідно ст.63 СК дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК). Згідно ч.2 ст.71 СК неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Разом з тим, системний аналіз змісту ст.71 СК в контексті положень ст.ст.183, 364, 365, 370 ЦК свідчить, що у разі неможливості реального поділу неподільної речі між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. При цьому відповідно до ст.372 ЦК у звязку з поділом квартири між подружжям право спільної сумісної власності припиняється, а за сторонами підлягає визнанню право власності на належну кожному з них ідеальну частку. Надаючи оцінку доводам позивача щодо способу поділу спірної квартири варто звернути увагу, що цивільне судочинство ґрунтується на засадах змагальності і диспозитивності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами своїх правових позицій. За змістом ст.12 ЦПК учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 13 ЦПК передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч зазначених вимог відповідачем не надано суду будь-яких доказів та не повідомлено про обставини, які б спростували встановлені судом обставини спірних правовідносин та правомірність заявлених позивачем вимог. За таких обставин, оцінивши наявні у справі докази за критеріями їх належності, допустимості і достовірності, враховуючи встановлені обставини спірних правовідносин, суд приходить до висновку що позов являється законним та обґрунтованим, а тому таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати складаються із судового збору, сплаченого позивачем за подання позову в розмірі 1280грн /а.с.1/. Оскільки позов підлягає до задоволення, то відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК, понесені позивачем судові витрати підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved