Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Представник відповідача позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Позивач на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія заповіту [PERSON] від 21.02.2000р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлої 02.04.2003р.; копія довідки Орлівської сільської ради Ренійського району Одеської області від 06.12.2016р.; копія технічного паспорту на житловий будинок по вул. Перший пров. № 17 в с. Орлівка Ренійського району; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості житлового будинку; копія постанови державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.03.2017р.; копія свідоцтва про народження [PERSON]; копія свідоцтва про укладання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач є донькою нині померлої [PERSON] За життя їй належав житловий будинок із надвірним спорудами № 17 по вул. І-ий провулок в с. Орлівка Ренійського району. За життя [PERSON] розпорядилась належним їй майном на випадок своєї смерті, 21.02.2000р. залишила заповіт на імя своє доньки позивача [PERSON], 02.04.2003р. померла. Таким чином, спадкоємство здійснюється за заповітом. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] позивач не звернулась до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Проте, позивач мешкала разом із нею у спадковому будинку та доглядала за нею. Після смерті матері позивач прийняв спадщину фактично вступом в управління та володіння спадковим будинком. Тобто, після смерті матері позивач прийняла спадщину фактично вступом в управління та володіння спадковим будинком в порядку п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р. Оформити право на спадщину після смерті матері було неможливо у звязку із тим, що на той час не була оформлена технічна документація на житловий будинок. Після виготовлення технічної документації на будинок, вже в даний час позивач звернулася до нотаріуса з даного питання, проте їй було відмовлено у звязку із тим, що право власності на нерухомість не зареєстроване у встановленому законом порядку. Після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок, як на обєкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Після смерті матері позивач продовжує мешкати у спадковому будинку, доглядає за ним, сплачує комунальні послуги. Таким чином, позивач фактично прийняла спадщину, що залишилася після померлої матері і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців немає. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] померла у 2003р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р. 01.01.2004р.), а позивач фактично прийняла спадщину після її смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] Вона у передбачений законом строк не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проте на момент її смерті мешкала разом із нею, отже вважається такою, що прийняла спадщину фактично. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняла спадщину фактично, оскільки її воля, як спадкоємця за заповітом, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (догляд за будинком та мешкання в ньому, сплата витрат по його утриманню, зберігання відповідних документів на майно та ін.). Таким чином, позивач прийняла спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, вона не має змоги оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, оскільки за життя [PERSON] не було оформлено технічну документацію на житловий будинок, у звязку із чим в даний час позивач вимушений звернутися до суду із позовом, а не до нотаріальної контори. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на житловий будинок з підстав прийняття спадщини за заповітом в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на спадкове майно.

Outcome: approved