Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

Представник позивача в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що 04.03.2015 між сторонами в усній формі укладено договір позики. В підтвердження того, що позивач передав кошти відповідачу в сумі 40000 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ склало 950800 грн., останній надав позивачу розписку. За даною розпискою відповідач мав повернути позичені кошти до грудня 2019 року. Однак, до цього часу (08.06.2020) не виконав взяті на себе зобов`язання. На підставі ч. 2 ст. 218, ст. 317, 319, 1046, 1047, 1049, ч. 1 ст. 1050, 526 ЦК України, позивач вважає, що дана сума боргу підлягає стягненню з відповідача. За ст. 625 ЦК України, при простроченні виконання грошового зобов`язання відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочки, а також три проценти річних від простроченої суми. В зв`язку з тим, що відповідач мав повернути кошти до грудня 2019 року, однак протягом шести місяців до дня звернення до суду цього не зробив, то за даний час 3% річних склало: 950800 х 0,03 = 28524; 28524 / 365 = 78,15, тобто за кожен день сума процентів склала 78,15 грн., а за весь час прострочення 191 х 78,15 = 14926,65 грн. Також, з відповідача підлягає стягненню індекс інфляції в розмірі, який розраховується за формулою: (індекс інфляції) - добуток щомісячних індексів за відповідний період (збитки від інфляції ) = (сума боргу) (індекс інфляції) /100% - (сума боргу). Інфляційні збитки за вказаний період склали 15307,88 грн. Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь суму в розмірі 981034,53 грн. у рахунок погашення боргу за розпискою від 04.03.2015, з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних. Також, просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати: сплачений судовий збір у розмірі 9810,35 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його та позивача відсутність, на задоволенні позову наполягає. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи у його та відповідача відсутність, позовні вимоги в частині стягнення боргу, а також вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору визнають. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до розписки від 04.03.2015 (а.с. 37), відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 40000 доларів США та зобов`язувався їх повернути у строк до грудня 2019 року. Однак, до цього часу борг не повернув. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, боргові розписки чи договори позики, мають справжню правову природу укладеного договору між сторонами, незалежно від найменування документа. З огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що між сторонами укладено договір позики. Даний договір укладений у формі та в порядку, що не суперечить чинному законодавству. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Судом встановлено, що відповідач, отримавши у борг від позивача кошти у розмірі 40000 даларів США, вчасно їх не повернув, тому вказанна сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо валюти стягнення боргу суд зазначає наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З огляду на викладене, суд вважає, що стягнення боргу з відповідача слід здійснювати саме у іноземній валюті, тобто у тій валюті, яка визначена договором позики. Неведене узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 справа № 464/3790/16-ц. За змістом позовних вимог позивач бажає стягнути суму боргу в гривнях еквіваленту на 04.03.2015, що становить 950800 грн. Разом з тим, офіційний курс гривні щодо долара США на 04.03.2015 становив 23.7713 грн. Отже, сума еквівалентна 40000 доларам США станом на 04.03.2015 становила 950852 грн. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи на наведені норми закону, беручи до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України, суд не може виходити за межі позовних вимог, тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути борг у розмірі 40000 доларів США, що еквівалентно станом на 04.03.2015 950800 грн. Вирішуючи позов в частині стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми та боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції, суд виходить з наступного. Частиною другою ст. 625 ЦК України, визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 22.06.2020 у справі № 752/10525/16-ц дотримується наступної позиції. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. З огляду на викладене, інфляційні втрати за прострочення сплати боргу у іноземній валюті стягненню не підлягають, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до постанови ВС від 16.01.2019 у справі № 464/3790/16-ц, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. З огляду на те, що 3 % річних у валюті договору позивачем та його представником не визначено, позов у даній частині задоволенню не підлягає. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 15307,88 грн. та 3% річних в розмірі 14926,65 грн. слід відмовити. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог представника позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та враховуючи, що відповідач визнає вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та судового збору, суд стягує з відповідача судовий збір у сплаченому позивачем розмірі 9810,35 грн. (а.с. 1, 2) та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3500 грн. (а.с. 12). На підставі викладеного,

Outcome: partial