Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

представник позивача звернувся в суд з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 01 вересня 1984 року сторони зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області. Від даного шлюбу неповнолітніх дітей у них немає. Однак, подружнє життя у [PERSON] і [PERSON] не склалося через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейне життя, внаслідок чого їх сімя припинила своє існування. Оскільки близько трьох років позивач та відповідач спільно не проживають, шлюб між ними існує лише формально, тому просить такий розірвати. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] не зявилися, однак останній подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути без їх участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання також не зявилася, подала заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, позов визнала, після розірвання шлюб просила залишити їй прізвище «Фурданич». Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлено, що 01 вересня 1984 року у виконкомі Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON] (дошлюбне - Юричко) [PERSON], [INFO], актовий запис № 13 (а. с. 4, 5-8). Також встановлено, що подружнє життя у сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні характери та розходження поглядів на шлюб і сімю. Питання розірвання шлюбу сторонами обдумане, відповідач позовні вимоги визнала, тому строк для примирення подружжю не надавався. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 5 «Рівноправність подружжя» Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи, що подальше спільне життя подружжя і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам кожного з них, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 142 цього Кодексу у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, відповідно до квитанції № 25629 від 08 січня 2019 року позивачем сплачено 768,40 грн. судового збору (а. с. 1). Таким чином, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, [PERSON] з державного бюджету слід повернути 384,20 грн. (768,40 грн. х 50%), а інші 50% судового збору стягнути на його користь з [PERSON], що відповідає положенням ст. ст. 141, 142 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: approved