Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Горський О.І. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту належності позивачці житлової квартири на праві особистої приватної власності. В обгрунтування позовних вимог послався на те, що за позивачкою 04 лютого 2004 року зареєстровано право власності на житлову квартиру по [ADDRESS] . Реєстрація права власності проведена за час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] (шлюб розірвано за рішенням суду 20 лютого 2006 року). Вказана житлова квартира була придбана позивачкою 14 березня 1992 року, до реєстрації шлюбу із відповідачем, однак зважаючи на час реєстрації права власності, згадана квартира може вважатися об`єктом спільної сумісної власності і на проведення її відчуження буде необхідна згода відповідача. Відтак, встановлення факту належності даної квартири саме позивачці, буде мати для неї юридичне значення та надасть їй право самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник адвокат Горський О.І. не з?явилися. Представник позивача Горський О.І. подав заяву, в якій просив судовий розгляд проводити за відсутності сторони позивача; у випадку належного повідомлення відповідача, не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з?явився, адресована йому судова повістка повернута до суду без вручення за відсутністю адресата; причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч.8 ст.178 ЦПК України). Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року вирішено розглядати справу заочно. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи із таких підстав. У відповідності до п. 4 Перехідних та прикінцевих положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. У відповідності до п.1 та п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічна позиція закріплена у ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, який діяв на час виникнення правовідносин з приводу придбання позивачкою вказаної житлової квартири. У відповідності до ст. 15 ЗУ «Про власність», який на той час регулював подібні правовідносини, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно до ст. 384 ЦК України, будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпорядження квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником. Відповідно до ч.2. ст. 19-1 ЗУ «Про кооперацію», член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Пунктом 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 року №9 «Про практику застосування судами законодавства прожитлово-будівельні кооперативи» передбачено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом. Суд встановив такі факти: Позивачці [PERSON] , як члену житлового кооперативу, надано житлову квартиру [ADDRESS] , за яку вона станом на 14 березня 1992 рік сплатила усі пайові внески, що підтверджується довідкою №4 від 16.05.2003 року, виданою начальником житлово-будівельного кооперативу. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 26 грудня 1996 року, який було розірвано 20 лютого 2006 року, що підтверджується рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 20 лютого 2006 року. За час перебування у зареєстрованому шлюбі позивачка [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Бережанської міської ради від 27 листопада 2003 року та довідки №4 від 16 травня 2003 року, виданої начальником житлово-будівельного кооперативу, зареєструвала у Бережанському обласному комунальному МБТІ своє право власності на згадану вище квартиру та 04 лютого 2004 року отримала на неї правовстановлюючі документи. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04 лютого 2004 року, виданого Виконавчим комітетом Бережанської міської ради Тернопільської області, позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що незважаючи на те, що правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] , позивачка [PERSON] , як член ЖБК оформила 04 лютого 2004 року, пайові внески сплативши у повному обсязі, з 14 березня 1992 року вона фактично набула право власності на таке майно. А тому, воно не вважається таким, як придбане під час шлюбу із відповідачем [PERSON] . Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном. У відповідності до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст.16ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі наведеного,

Outcome: approved