Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Представник позивача - адвокат Горобець С.О. в інтересах позивача [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Черкаський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації; в якій, з урахуванням клопотання про уточнення позовних вимог, просив суд: -звільнити позивача [PERSON] , [INFO] , від сплати аліментів на користь відповідача [PERSON] , [INFO] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з часу звернення ним до суду; -стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь позивача [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 31 серпня 2020 року, і до повноліття дитини. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 липня 2003 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26 серпня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася жити з матір`ю. За позовом [PERSON] рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2017 року з позивача на користь відповідача стягнено аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 лютого 2017 року і до його повноліття. Однак, за даними, зазначеними у клопотанні представника позивача - адвоката Горобця С.О. від 01 лютого 2021 року, з грудня 2018 року неповнолітній син сторін фактично проживає разом з батьком і знаходиться на його утриманні. Місце перебування матері дитини не відомо, зі слів сусідів остання у 2019 році виїхала за межі території України на заробітки і до цього часу не поверталася, матеріальної допомоги сину вона не надає, проте на її користь з позивача у справі продовжують стягуватися аліменти, хоча фактично дитина знаходиться на його повному утриманні. За вказаних обставин позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 22 вересня 2020 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 09 листопада 2020 року. 09 листопада 2020 року у зв`язку з неявкою сторін проведення підготовчого розгляду справи відкладено до 11 листопада 2020 року. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 11 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті на 14 грудня 2020 року. 14 грудня 2020 року у зв`язку з першою неявкою відповідача судове засідання відкладено до 01 лютого 2021 року. 01 лютого 2020 року сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення розгляду справи, у судове засідання не з`явилися повторно. Представник позивача - адвокат Горобець С.О. у адресованому суду клопотанні просив розгляд справи проводити у його відсутності та у відсутності його довірителя, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на їхньому задоволенні наполягав, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлялася шляхом направлення судової повістки, копії позовної заяви разом з додатками та ухвалою суду за місцем її реєстрації. Крім того, про відкриття провадження та можливість отримання копій процесуальних документів і позовної заяви з додатками [PERSON] було додатково повідомлено через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України у порядку, визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, відповідач вважається такою, що належним чином повідомлена про дату, час і місце проведення судового засідання. Із заявами, клопотаннями, у тому числі про відкладення розгляду справи, вона до суду не зверталася. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористалася. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Черкаської районної державної адміністрації - звернулася до суду з письмовою заявою, у якій при винесенні судового рішення просила захистити права та інтереси неповнолітньої дитини, а розгляд справи проводити без їхньої участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явилася в судове засідання без повідомлення причин та не подала відзив, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 19 липня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с. 11/. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] /а.с. 9, 52/. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26 серпня 2011 року шлюб між сторонами розірвано /а.с. 11/. За позовом [PERSON] рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2017 року з позивача на користь відповідача стягнено аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21 лютого 2017 року і до його повноліття /а.с. 89/. З листа виконавчого комітету Мошнівської сільської ради Черкаського району Черкаської області № 253-17/02-14 від 21 серпня 2020 року вбачається, що відповідач у справі [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, зі слів сусідів вона у 2019 році виїхала за межі території України на заробітки і до цього часу не поверталася, усі витрати по догляду за неповнолітнім сином [PERSON] здійснює його батько - позивач у справі [PERSON] , який і опікується своїм сином. Неповнолітній [PERSON] зареєстрований та проживає за місцем реєстрації свого батька за адресою: [ADDRESS] /а.с. 12/. Відповідно до листа Черкаського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 23608/3 від 05 серпня 2020 року встановлено, що на виконанні у Черкаському районному відділі ДВС перебуває виконавче провадження АСВП № 54002136 з примусового виконання виконавчого листа Черкаського районного суду Черкаської області № 2/707/518/17 від 04 квітня 2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку щомісячно. Державним виконавцем у межах указаного виконання виконавчого провадження АСВП № 54002136 з боржника було стягнуто на депозитний рахунок відділу кошти на загальну суму 5000 грн. При цьому, 29 квітня 2020 року платіжним дорученням № 1736 вищезазначена сума була перерахована стягувачу [PERSON] поштовим переказом за місцем проживання. Згідно з випискою з депозитного рахунку відділу від 22 червня 2020 року кошти, які перераховувались стягувачу, повернулись у зв`язку із закінченням терміну зберігання, з урахуванням комісії АТ «Укрпошта» /а.с. 13/. За приписами частини 2 статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР № 789-ХII від 27 лютого 1991 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Пунктами 1, 2 частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За приписами ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відтак, обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх неповнолітніх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання. Дані обставини лише враховуються судом при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). За приписами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині 2 статті 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до частини 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» із заробітної плати боржника може бути утримано за виконавчими документами до погашення у повному обсязі заборгованості у разі стягнення аліментів - 50 % заробітної плати боржника. Статтею 179 СК України передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. За положенням частини 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 3 статті 160 СК України передбачено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що неповнолітній син сторін з грудня 2018 року фактично проживає разом зі своїм батьком - позивачем у справі [PERSON] за місцем реєстрації останнього за адресою: [ADDRESS] . Мати неповнолітнього [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, її фактичне місце проживання не встановлено, зі слів сусідів вона у 2019 році виїхала за межі території України на заробітки і до цього часу не поверталася. Доказів тому, що кошти, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] за рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 04 квітня 2017 року, використовуються в інтересах дитини сторін, матеріали справи не містять. Не містять матеріали справи і доказів щодо участі матері в утриманні дитини. У пункті 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, від 07 грудня 2006 року зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, від 11 липня 2017 року йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Зважаючи на те, що з грудня 2018 року дитина фактично проживає разом з батьком за місцем реєстрації останнього й перебуває на його утриманні, що не спростовано відповідачем, а фактичне місце проживання матері неповнолітнього [PERSON] не встановлено, суд дійшов висновку, що вказані обставини мають істотне значення та відповідно до ч. 2 ст. 197, ст. 181 СК України дають підстави для звільнення батька від сплати аліментів і для стягнення таких аліментів з матері дитини. Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, наведеній у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 648/2062/18 (провадження № 61-18574св19), яка в силу вимог частини 4 статті 263 ЦПК України підлягає врахуванню судом. З огляду на вказане, суд вважає необхідним звільнити позивача у справі [PERSON] від сплати аліментів на користь відповідача [PERSON] на утримання неповнолітньго сина - [PERSON] , [INFO] , з часу звернення ним до суду, тобто з 31 серпня 2020 року; та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31 серпня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Саме такий розмір аліментів, на думку суду, у повній мірі може забезпечити дитині належний рівень життя та умови для розвитку, які гарантовані державою. У порядку ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог позивача, який звільнений від сплати судового збору за вимогою про стягнення аліментів та сплатив судовий збір за вимогою про звільнення від стягнення аліментів, судовий збір в розмірі 840,80 грн слід стягнути з відповідача на користь держави. Крім того, судовий збір в розмірі 840,80 грн слід стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне, з метою забезпечення інтересів дитини, допустити рішення суду про стягнення аліментів до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць. Враховуючи наведене та

Outcome: approved