Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить: припинити право власності на житловий будинок літ. «А-1» за адресою: [ADDRESS] ), в 1/ 4 частині на ім`я [PERSON] , в 1/4 частині на ім`я [PERSON] , в 1/4 частині на ім`я [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого 02 квітня 1953 року, в 1/4 частині на ім`я [PERSON] на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 18 серпня 1993 року; встановити факт родинних відносин, що [PERSON] , яка померла [INFO] є матір`ю [PERSON] , яка померла [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок, загальною площею 54,40 кв.м., житловою площею 31,00 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , в порядку забудови. В обґрунтування позову представник позивача [PERSON] вказала, що за адресою: [ADDRESS] ) зареєстрований житловий будинок літ. «А-1» на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в рівних частках, по 1/4 за кожним. З метою покращення умов проживання [PERSON] - дружина [PERSON] , який помер у 1942 році, розпочала у 1960 році будівництво нового житлового будинку літ. «Б-1», допомагали їй в цьому рідні доньки, [PERSON] і [PERSON] У 1975 році [PERSON] померла, її спадкоємцями виявилися її мати, [PERSON] , і донька, [PERSON] , яка є позивачем по даній справі, які спадщину прийняли у фактичне управління, так як продовжували проживати у новозбудованому житловому будинку. Однак не вдалося виявити у державних архівах актовий запис про народження [PERSON] [INFO], аби підтвердити родинні відносини з [PERSON] . Але цей факт відомий відповідачам і вони можуть його підтвердити. У 1984 році померла [PERSON] , після смерті якої єдиним спадкоємцем виявилися її мати, [PERSON] , оскільки відповідачі по справі [PERSON] і [PERSON] , які являються рідними доньками [PERSON] , спадщину не прийняли. Невдовзі, у 1989 році померла [PERSON] , спадщину після якої прийняла її онука, [PERSON] , позивач по справі, яка прийняла в управління житловий будинок, в якому проживає до теперішнього часу. Потребуючи поліпшення умов проживання в зв`язку з народженням сина, [PERSON] того ж року почала перебудову житлового будинку, яку завершила у 1991 році. Такий будинок не вважається самочинним, але право власності на нього позивач не може зареєструвати, оскільки за цією ж адресою зареєстровано право власності на старий будинок літ. «А-1», усі власники якого померли. Це змусило її звернутися до суду. Представник позивача [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, але подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вказувала, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] в підготовче засідання не з`явилися, але подали до суду заяви визнання позову в повному обсязі та проведення розгляду справи за їх відсутності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем з дотримання порядку, встановленого ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій та ухвалює рішення за наявності для того законних підстав. Ознайомившись з заявами відповідачів [PERSON] і [PERSON] про визнання позову, суд приходить до висновку, що такі заяви не суперечить закону та достовірно відображають позицію відповідачів в даній справі, оскільки подані ними особисто. Від так, визнання відповідачами позову не порушує їх права, свободи чи інтереси, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті заявлених вимог у підготовчому засіданні. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд встановив наступне. З гідно з довідкою КП «Люботинське БТІ» від 18 жовтня 2018 року житловий будинок літ. «А-1», що розтагований за адресою: [ADDRESS] ) зареєстрований на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в рівних частках, по 1/4 за кожним, на підставі Свідоцтва про право власності від 02 квітня 1953 року та дублікату Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 18 серпня 1993 року, виданих виконавчим комітетом Люботинської міської ради народних депутатів. Цей будинок був знесений, а в 1960 році збудований житловий будинок літ. «Б-1», право власності на який не зареєстровано. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого станом на 27 жовтня 1993 року, на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , були розташовані житловий будинок літ. «А-1» 1900 року побудови, житловий будинок літ. «Б-1» 1960 року побудови, загальною площею 33,90 кв.м, житловою площею 25,10 кв.м, та надвірні будівлі: сараї літ. «Б» і «Л», літня кухня літ. «В» з сіньми літ. «в», вбиральні літ. «Д», «Е» і «Ж», навіс літ. «Г», погреб літ. «Лп», огорожа 1,2,3. Під час обстеження домоволодіння техніком Харківського МБТІ, про що складено відповідний акт від 20 травня 1967 року, було встановлено, що на збудований житловий будинок літ. «Б-1» оформлені правовстановлюючі документи на ім`я [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] та постійно проживала у збудованому будинку до моменту смерті, її батьками були [PERSON] і [PERSON] , який помер у 1942 році. Відповідно до ст. 429 ЦК УРСР 1922 року зі змінами та доповненнями, якщо спадкоємець, присутній в місці відкриття спадщини, на протязі трьох місяців з дня її відкриття не заявить належному нотаріальному органу про відмовлення від спадщини, він вважається таким, що прийняв її. Про смерть [PERSON] , який є одним з співвласників житлового будинку літ. «А-1», та прийняття його частки в будинку в якості спадщини його спадкоємцями зазначено в акті Харківської Обласної Інвентаризаційної контори від 24 лютого 1953 року, складено за участі свідків, які підтвердили ці обставини. Від так [PERSON] слід вважати такою, що прийняла у свою власність спадщину у виді 1/4 частини житлового будинку літ. «А-1» після смерті батька. Але свого права власності вона не зареєструвала. Разом з тим [PERSON] набула право користування земельною ділянкою, на якій розміщено житловий будинок літ. «А-1». У 1960 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок літ. «Б-1», розташований за адресою: [ADDRESS] , був збудований та набутий [PERSON] , а отже такий будинок не є самовільно збудованим. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 01 серпня 1984 року Люботинською міською радою народних депутатів. Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Спадкоємцями на відкриту після смерті [PERSON] спадщину є мати [PERSON] , що відповідає ст. 529 ЦК України, відповідно до вимог якої при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є діти, той з подружжя котрий залишився, батьки померлого. Згідно з відповіддю Харківського обласного державного нотаріального архіву від 06 грудня 2019 року після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалась і свідоцтво про право власності на спадщину не видавалося. Ту обставину, що [PERSON] , мати померлої [PERSON] , була єдиним спадкоємцем і прийняла у фактичне управлення житловий будинок літ. «Б-1», визнали відповідачі [PERSON] і [PERSON] , які є доньками померлої та проживали окремо від неї. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим 07 квітня 1989 року Люботинською міською радою народних депутатів. Згідно зі ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємець, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він на протязі шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 529 ЦК України при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно з відповіддю Харківського обласного державного нотаріального архіву від 06 грудня 2019 року після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , з заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадкова справа не відкривалась і свідоцтво про право власності на спадщину не видавалося. Після смерті [PERSON] спадщину могла прийняти її донька [PERSON] , яка народилась [INFO] , та яка до реєстрації шлюбу мала прізвище « [PERSON] ». Наявність родинних відносин між вказаними особами визнали відповідачі. Однак [PERSON] померла [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим повторно 15 лютого 2019 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботин Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Позивач [PERSON] являється рідною донькою [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтва про народження [NUMBER] від 07 червня 1968 року, витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00022130105 від 15 лютого 2019 року та свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 06 січня 1993 року. Таким чином, позивач [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] та мала право успадкувати житловий будинок літ. «Б-1», який належав би при спадкоємстві за законом її матері, [PERSON] . Те, що [PERSON] фактично вступила в управління житловим будинком літ. «Б-1», визнали відповідачі по даній справі. Фактичне проживання [PERSON] в житловому будинку також підтверджено актом квартального комітету № 66 від 10 березня 2019 року. Отримавши у своє володіння житловий будинок, [PERSON] також набула право користування земельною ділянкою, на якій розташований цей будинок. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого КП «Люботинське БТІ» станом на 18 жовтня 2018 року, за адресою: [ADDRESS] , розташований лише житловий будинок літ. «Б-1» 1960 року побудови, з прибудовою літ. «Б1-1» 1991 року побудови, загальною площею 54,40 кв.м., в тому числі житловою площею 31,00 кв.м., та надвірні будівлі: сараї оіт. «Л» і «М», погреб літ. «лп», душ літ. «Н», вбиральня літ. «О», вигрібна яма літ. «Я» та огорожа 1,2,3,4. Житловий будинок літ. «А-1» на плані земельної ділянки відсутній, оскільки раніше був знесений. Порівнюючи зовнішні параметри та внутрішню конфігурацію житлового будинку літ. «Б-1», зафіксовані у технічних паспортах 1993 та 2018 років, можна побачити, що відбулась повні реконструкція житлового будинку та його несучих конструкцій, яка призвела до збільшення його площі, кількості внутрішніх приміщень та їх призначення. Відповідно до ст. 105 ЦК України 1963 року, громадянин, який збудував або будує жилий будинок без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). Однак, відповідно до листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України № 40-19-5376 від 30 липня 2012 року «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів» встановлено, що документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Таким чином, розташований на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , житловий будинок не вважається самочинно збудованим, а від так він є придатним до експлуатації і право власності на нього може бути зареєстровано за забудовником у встановленому порядку. Тому суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. Враховуючи, що державна реєстрація права власності на знесений житловий будинок літ. «А-1» на ім`я [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] не може бути припиненою за заявою вказаних осіб та є перешкодою для реєстрації права власності позивача на новозбудований будинок, суд скасовує таку реєстрацію. На підставі викладеного,

Outcome: approved