Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.06.2015 по 31.05.2021 в сумі 36916,87 гривень. В обґрунтування позову зазначила, що відповідач є власником, а відтак і споживачем послуг, які Концерн «МТМ» надає у квартиру [ADDRESS] . Позивачем за вказаною адресою за період з 01.06.2015 по 31.05.2021 було надано послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на загальну суму37361,33 гривня. Відповідачем за вказаний період нарахування сплачувались частково - в сумі 444,46 гривні, а тому станом на 01.06.2021 сума накопиченої непогашеної заборгованості за вказаний період становить 36916,87 гривень. 05.10.2021 представником відповідача адвокатом Булдигіною М.С. було подано відзив на позов, в якому вона позов не визнала та просить відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позивачем пропущений строк звернення з вказаним позовом до суду (позовна давність спливла за вимогами з червня 2015 року по липень 2018 року), не надано жодних доказів укладення між сторонами договорів на постачання теплової енергії та гарячої води у спірну квартиру, не надано доказів на підтвердження розміру заборгованості, деталізованого розрахунку цієї суми, в якій кількості надавалися у спірний період послуги у квартиру (покази лічильників теплової енергії за кожен місяць), за якими тарифами та на підставі яких показань приладу обліку. Ухвалою від 12.07.2021 відкрите провадження у справі та її призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. У відзиві представник відповідача заявила клопотання про перехід до розгляду справи у спрощеному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. На підставі ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд постановив відмовити у задоволенні вказаного клопотання, оскільки предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши заяви по суті спору, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] є власником 53/100 часток квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з ДРРП № 263508092 від 29.06.2021. Відповідно до довідки позивача ним відкритий особовий рахунок № [NUMBER] на відповідача [PERSON] як на особу, яка є споживачем послуг, які за адресою: [ADDRESS] , надає Концерн «МТМ». Відповідач [PERSON] з 15.01.2001 зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади м. Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 12.07.2021 та довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання особи № 113-15003243 від 07.10.2021. Відповідно до Довідки щодо заборгованості за надані послуги та розрахунку боргу за послуги з централізованого опалення та водовідведення по особовому рахунку № [NUMBER] Концерн «МТМ» за період часу з 01.06.2015 по 31.05.2021 надавав відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на суму 37361,33 гривня. Відповідачем за вказаний період вартість спожитих послуг оплачувалась частково - в сумі 444,46 гривні, а тому станом на 01.06.2021 заборгованість за особовим рахунком становить 36916,89 гривень. Вказаний доказ суд визнає належним, допустимим та достатнім, у зв`язку з чим відхиляє аргумент представника відповідача про те, що позивачем не надані докази існування заборгованості та застосованих до неї тарифів. Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги»\~(далі - Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до ст. 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У ст. 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього\~закону\~власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить ст. 1 Закону № 2189-VIII. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно зі ст. 13 Закону № 1875-IV, ст. 5 Закону № 2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV, п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Також, ч. 4 ст. 319 ЦПК України передбачено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд встановив, що на підставі вищевказаних норм права між сторонами встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] , за яким проводились нарахування. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховний Суд України по справі № 6-59цс13 від 30.10.2013, відповідно до якої відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. За таких обставин суд відхиляє аргументи представника відповідача про відсутність між сторонами договірних відносин та безпідставність нарахування заборгованості у зв`язку з тим, що відповідач не проживає за адресою надання послуг і не користується ними. Згідно зі ст. 19, 25 Закону України від 02.06.2005 № 2633-IV «Про теплопостачання»\~(далі - Закон № 2633-IV) споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Свої зобов`язання з надання комунальних послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води позивач виконав належним чином. Відповідач, у свою чергу, порушив свої зобов`язання та своєчасно не вносив оплату за спожиті комунальні послуги, у зв`язку з чим за період з 01.06.2015 по 31.05.2021 має заборгованість у сумі 36916,87 гривень. Представником відповідача адвокатом Булдигіною М.С. заявлено про застосування позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що передбачено ст. 256 ЦК України. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Закон України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнений пунктом 12, набрав чинності 02.04.2020. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин. Дія карантину продовжена до 31 грудня 2021 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Суд встановив, що з даним позовом позивач звернувся до суду 17.02.2021, у зв`язку з чим позовна давність спливла за вимогами за період з 01.06.2015 до 01.04.2017. Згідно з розрахунком боргу за послуги з централізованого опалення та водовідведення по особовому рахунку № [NUMBER] , заборгованість відповідача за період з 02.04.2017 до 31.05.2021 перед Концерном «МТМ» складає 31077,79 гривень, яку необхідно стягнути з відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції з прав людини зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року). Суд вважає недоцільним надавати детальні відповіді на інші аргументи представника відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1910,89 гривень (2270 *(31077,79х100/69916,87)).

Outcome: partial