Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Представник позивача, [PERSON] , звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись в його обґрунтування на те, що буд. [ADDRESS] є будинком барачного типу, що узгоджується із технічною документацією, в якому у власності [PERSON] перебуває кв. 1. Листом № 1440BHX-DP-12G720.06-2020 від 4 червня 2020 року ПАТ «Укртелеком» повідомило голову Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради про те, що при обстеженні ліній зв`язку в районі [ADDRESS] було виявлено порушення охоронної зони ліній зв`язку, бо відбувались будівельні роботи безпосередньо на трасі проходження кабельної каналізації, що належить ПАТ «Укртелеком» та поряд із нею, хоча виконавцю робіт дозволу на розміщення огорожі та узгодження цього об`єкту не надавалось. 2 червня 2020 року спеціалістами відділу контролю за використанням активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради проведено перевірку дотримання вимог земельного законодавства, на підставі чого складено акт від 2 червня 2020 року, яким встановлено, що [PERSON] самовільно зайнята земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови площею 0,0044 га по [ADDRESS] під розміщення паркану та присадибної території у порушення ст. 125, 126, 211, 212 ЗК. Департаментом по роботі з активами направлено вказівку про необхідність усунення вимог земельного законодавства № 12/2020 від 2 червня 2020 року, вручене відповідачу 13 липня 2020 року. Спеціалістом відділу контролю за використанням активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради здійснено повторну перевірку дотримання вимог земельного законодавства, про що складено акт від 13 липня 2020 року, яким встановлено, що [PERSON] вимоги вказівки № 12/2020 від 2 червня 2020 року не виконав, внаслідок чого земельна ділянка площею 0,0044 га по [ADDRESS] не звільнена та не приведена у придатний до використання стан. Додавала, що Маріупольською міською радою, в адміністративному підпорядкуванні якої знаходиться вказана земельна ділянка, рішення про передачу її у власність або надання у користування відповідачу по [ADDRESS] для вказаних цілей не приймалось. Також правовстановлюючі документи на земельну ділянку у відповідача відсутні. Добровільно самовільно зайняту земельну ділянку відповідач не звільняє та не приводить її у придатний для використання стан, чим порушує права територіальної громади м. Маріуполя. На підставі викладеного просила суд зобов`язати [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0044 га по [ADDRESS] із земель житлової та громадської забудови, яка використовується під розміщення паркану та присадибної території, із приведенням у придатний до використання стан, стягнувши з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 2102 грн. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 7 грудня 2020 року заявлені позовні вимоги були задоволені шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0044 га по [ADDRESS] із земель житлової та громадської забудови, яка використовується під розміщення паркану та присадибної території, із приведенням у приданий до використання стан, а також зі стягненням з [PERSON] на користь Маріупольської міської ради Донецької області витрат з оплати судового збору в сумі 2102 грн. Натомість, ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 червня 2021 року за заявою [PERSON] про перегляд заочного рішення суду від 7 грудня 2020 року заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 7 грудня 2020 року по справі за позовом Маріупольської міської ради Донецької області до [PERSON] про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її до придатного для використання стану, третя особа: ПАТ «Укртелеком», було скасовано. У заяві про перегляд заочного рішення суду від 7 грудня 2020 року [PERSON] вказував, що вимогу Департаменту по роботі з активами про необхідність усунення вимог земельного законодавства № 12/2020 від 2 червня 2020 року він не отримував та з наявних у справі документів це не підтверджується. Отже, він не був ознайомлений з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за спірною адресою. Також Департаментом по роботі з активами та Лівобережної районної адміністрації після проведення обстеження було встановлено, що паркани по вул. Полтавській 8 розміщено відповідно до технічного паспорту БТІ. Вказане свідчить про відсутність порушення з боку відповідача земельного законодавства при огорожі парканом присадибної ділянки по [ADDRESS] , що суперечить позовним вимогам Маріупольської міської ради. Додавав, що за складеним КП «Міське архітектурне бюро» за 2020 рік викопіюванням з плану міста Маріуполя із зазначенням земельної ділянки щодо будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) для реконструкції квартири [ADDRESS] не вбачається проходження кабельної каналізації та ліній зв`язку ПАТ «Укртелеком» по вул. Полтавській 8 в м. Маріуполі та взагалі не вбачається розташування кабельних каналізаційних трас ліній зв`язку ПАТ «Укртелеком», що проходили б по провулку чи по вулиці Полтавській в м. Маріуполі. Крім того звертав увагу, що ПАТ «Укртелеком» до нього не зверталось з питання пошкодження ліній зв`язку такого товариства. Зауважував, що наразі в Маріупольській міській раді знаходяться на розгляді документи [PERSON] щодо надання йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] . В судовому засіданні представник Маріупольської міської ради, Драпак Е. О. , повністю підтримуючи заявлені позовні вимоги, надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві до суду, а також зауважувала, що інформація про траси телекомунікаційних ліній ПАТ Укртелеком» є інформацію з обмеженим доступом. Додатково вказувала, що питання надання дозволу [PERSON] на розробку проекту відведення земельної ділянки по [ADDRESS] було знято з розгляду міською радою. При цьому порушення земельного законодавства [PERSON] досі не усунуто. На підставі переліченого просила суд позов задовольнити повністю. Ані відповідач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Журавльова І. В., у судове засідання за невідомих суду причин не з`явились повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленими належним чином. Представники ПАТ «Укртелеком» також до судового засідання не з`явились повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленими належним чином. При цьому від представника 3-ї особи, Малишевського О. І. , надійшло клопотання про перенесення розгляду справи через його перебування у відпустці. Суд натомість зазначає, що згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Так на підставі ч. 2 ст. 223 ЦПК суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. В той же час згідно із ч. 3 ст. 223 ЦПК, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; а також повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. При цьому за ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, суд зазначає, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. При цьому суд зазначає, що у даному випадку підстави для повторного відкладення розгляду справи відсутні, оскільки суд відкладає розгляд справи лише через першу неявку учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними, а в разі повторної неявки такого учасника справи (його представника), належним чином повідомленого про судове засідання, суд розглядає справу за його відсутності незалежно від причин його неявки. Також суд зауважує, що процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки учасника справи до суду. Такі положення пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Аналогічна правова позиція була неодноразово викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 22 травня 2019 року по справі № 310/12817/13. Таким чином, з огляду на викладене обґрунтування, суд дійшов висновку, що підстави для відкладення розгляду справи за позовом Маріупольської міської ради до [PERSON] за клопотанням представника 3-ї особи через повторну неявку представника ПАТ «Укртелеком», а також відповідача та його представника - відсутні. Суд, дослідивши надані письмові докази, дійшов висновку про можливість задоволення поданого позову Маріупольської міської ради, виходячи з наступного вмотивування. Належність на праві власності [PERSON] з 6 лютого 2013 року кв. [ADDRESS] підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 17). За інформацією від 6 жовтня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що по [ADDRESS] жодна особа не зареєстрована (а. с. 52). Суд встановив, що відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 2 червня 2020 року, складеного представниками відділу контролю за використанням активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради у присутності [PERSON] та [PERSON] відносно [PERSON] встановлено, що [PERSON] самовільно зайняв та використовує земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови по [ADDRESS] загальною площею 0,0044 га під розміщення паркану та присадибної території у порушення ст. 125, 126, 211, 212 ЗК України, до якого докладено план-схему самовільно зайнятої земельної ділянки за такою адресою відповідачем та фото фіксацію порушення вимог земельного законодавства (а. с. 12, 13). На підставі зазначеного акту представником департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради було винесено вказівку (попередження) № 12/2020 від 2 червня 2020 року про необхідність усунення порушень вимог земельного законодавства [PERSON] внаслідок самовільного зайняття ним та використання земельної ділянки із земель житлової та громадської забудови по [ADDRESS] загальною площею 0,0044 га під розміщення паркану та присадибної території у тридцяти денний строк, яку було отримано [PERSON] за місцем його реєстрації місця проживання 13 липня 2020 року (а. с. 14, 15). Згідно із актом від 13 липня 2020 року перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеного представниками відділу контролю за використанням активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради відносно [PERSON] встановлено, що [PERSON] вимоги вказівки від 2 червня 2020 року № 12/2020 не виконав, оскільки земельна ділянка по [ADDRESS] надалі використовується під розміщення паркану та присадибної території загальною площею 0,0044 га, тому вона не звільнена та не приведена до придатного до використання стану у порушення ст. 125, 126, 212 ЗК України (а. с. 16). За актом від 7 жовтня 2020 року перевірки дотримання вимог земельного законодавства, складеного представниками відділу контролю за використанням активів департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради відносно [PERSON] встановлено, що [PERSON] вимоги вказівки від 2 червня 2020 року № 12/2020 не виконав, оскільки земельна ділянка по [ADDRESS] надалі використовується під розміщення паркану та присадибної території загальною площею 0,0044 га, тому не звільнена та не приведена до придатного до використання стану у порушення ст. 125, 126, 211 ЗК України із фото фіксацією порушення вимог земельного законодавства (а. с. 66, 67-69). В судовому засіданні також було оглянуто численні фото із зображенням процесу будівництва та встановлення паркану по [ADDRESS] , долучені представником позивача (а. с. 40-41). Згідно із відомостями відділу в місті Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 16 жовтня 2020 року вбачається, що станом на 1 січня 2013 року відомості про надання у власність (користування) земельної ділянки, розташованої по [ADDRESS] - відсутні (а. с. 65). Відповідно до інформації від 19 жовтня 2020 року Управління земельних відносин (землеустрою) департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради вбачається, що Маріупольською міською радою рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [ADDRESS] , а так само щодо передачі земельної ділянки за такою адресою у власність або користування громадян - не приймалось (а. с. 64). На підставі ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. За ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. На підставі ст. 145 Конституції України права органів самоврядування захищаються в судовому порядку. Згідно із ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства, обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами у разі порушення ними вимог земельного законодавства. За ст. 78 ЗК право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками, яке набувається та реалізується на підставі Конституції України, ЗК, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЗК землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. За п. «а» ч. 2 ст. 83 ЗК у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Згідно із ч. 1 ст. 116 ЗК громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК, або за результатами аукціону. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. За п. «б» ч. 1 ст. 211 ЗК громадяни несуть, зокрема, цивільну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. На підставі ч. 1-3 ст. 212 ЗК самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельних ділянок - самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. На підставі ч. 2 ст. 386, 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. З аналізу зазначених норм права вбачається, що будь-які дії, направлені на фактичне використання земельної ділянки без оформлення права власності на земельну ділянку, права постійного користування або права оренди земельної ділянки в порядку, визначеному Земельним Кодексом України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», є самовільним заняттям земельної ділянки. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 20 лютого 2020 року по справі № 1940/1655/18. Суд також зазначає, що на підставі ч. 2, 3 ст. 42 ЗК земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. З аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, вбачається, що в разі приватизації громадянами квартир у такому будинку земельна ділянка як така, що входить до житлового комплексу, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише об`єднанню співвласників будинку, створеному відповідно до Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку». Отже, земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Натомість, земельним законодавством не передбачено можливість передачі у власність чи користування окремим співвласникам багатоквартирних будинків земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, або її частини. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 18 березня 2019 року по справі № 263/68/17. Суд зазначає, що відповідно до рішення від 30 червня 2021 року Маріупольської міської ради № 8/8-744 було відмовлено [PERSON] у надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0400 га. для реконструкції квартири [ADDRESS] . Отже, посилання відповідача на можливе позитивне вирішення питання надання йому у власність земельної ділянки під квартиру [ADDRESS] , суд на підставі наведеного не приймає до уваги. Згідно із відповіддю від 21 травня 2020 року Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради вбачається, що представниками Департаменту по роботі з активами було проведено обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] та встановлено, що паркан розміщено відповідно до технічного паспорту БТІ (а. с. 113). Суд зазначає, що за ст. 381 ЦК садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Натомість, за ст. 382 ЦК квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Відповідно до п. 6.1.34 ДБН Б. 2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій» присадибні ділянки з боку вулиць та сусідніх ділянок допускається огороджувати. Висоту огорожі слід встановлювати згідно із вимогами ДБН Б. 2.2-5 та правил благоустрою населеного пункту. Огорожа присадибних ділянок не може виступати за червону лінію та межі ділянки. Аналогічним чином за п. 6.7 ДБН Б. 2.2-5:2011 «Благоустрій територій» дозволено проектування огородження як окремих ділянок, так й усієї прибудинкової території садибної забудови. При цьому суд зауважує, що спірна земельна ділянка не відноситься до садибної, тому у такому випадку судом не можуть бути застосовані наведені положення ДБН Б. 2.2.-12:2019 та ДБН Б. 2.2-5:2011. Натомість, суд зазначає, що доказів набуття права користування або права власності спірної земельної ділянки [PERSON] під багатоквартирний жилий будинок [ADDRESS] матеріали справи не містять. Таким чином посилання [PERSON] на відсутність з його боку порушення земельного законодавства шляхом встановлення паркану по [ADDRESS] відповідно до технічного паспорту БТІ не ґрунтуються на вимогах закону, бо відповідь від 21 травня 2020 року Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради стосувалась саме дотримання вимог ДБН Б. 2.2-5:2011, а не вимог земельного законодавства. Також суд відкидає доводи відповідача щодо того, що він не був обізнаний із актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства, бо не отримував його, оскільки, по-перше, матеріали справи містять підтвердження вручення [PERSON] за місцем його реєстрації попередження, складеного на підставі акту від 2 червня 2020 року про порушення вимог земельного законодавства, а, по-друге, через не усунення відповідачем таких порушень, встановлених актами від 13 липня 2020 року та від 7 жовтня 2020 року, вже під час розгляду справи судом. Отже, на підставі перелічених правових норм та досліджених доказів, судом під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] , як власником кв. [ADDRESS] було розпочато та завершено будівництво паркану біля вказаного будинку, що примикає до належної йому квартири, внаслідок чого частина земель громадської та житлової забудови комунальної власності територіальної громади міста Маріуполя площею 0,044 га на теперішній час зайнята та використовується відповідачем під розміщений паркан та під прибудинкову територію. В той же час суд встановив, що ані права користування, ані права власності для використання вказаної земельної ділянки площею 0,0044 га у [PERSON] немає, оскільки у передбаченому земельним законодавством порядку останній не набув такого права. На теперішній час жодна документація щодо погодження проекту землеустрою [PERSON] для використання зайнятої ним земельної ділянки по [ADDRESS] відсутня. Таким чином судом було встановлено самовільне зайняття земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] загальною площею 0,0044 га. Крім того суд зазначає, що відповідно до листа ПАТ «Укртелеком» від 4 червня 2020 року вбачається, що ДМД № 344/4 (м. Маріуполь) ДФ ПАТ «Укртелеком» повідомляло, що при обстеженні ліній зв`язку в районі [ADDRESS] виявлено порушення охоронної зони ліній зв`язку, оскільки проводились будівельні роботи (риття траншеї та облаштування огорожі) безпосередньо на трасі проходження кабельної каналізації, що належить ПАТ «Укртелеком», та поруч із нею, що здійснюється без погодження та дозволу ПАТ «Укртелеком» (а. с. 18, 38). На підставі долученої представником третьої особи схеми проходження кабельної каналізації та ліній зв`язку ПАТ «Укртелеком» по вул. Полтавській 8 в м. Маріуполі вбачається схематичне розташування кабельних каналізаційних трас ліній зв`язку ПАТ «Укртелеком» , що проходять на перехресті вул. Полтавської та пров. Полтавського, а також вздовж пров. Полтавського в м. Маріуполі (а. с. 39). Суд при цьому звертає увагу на те, що, як було встановлено у судовому засіданні за матеріалами справи, в такій схемі ПАТ «Укртелеком» було помилково зображено будинок [ADDRESS] як будинок [ADDRESS] . Також згідно із листом ПАТ «Укртелеком» від 7 грудня 2020 року вбачається, що за п. 2, 6, 9 «Правил охорони ліній електрозв`язку», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 1996 року № 135, на трасах кабельних і повітряних ліній електрозв`язку і навколо випромінюючих споруд електрозв`язку встановлюються охоронні зони, зокрема для підземних кабельних і повітряних ліній електрозв`язку - це смуга землі, обмежена паралельними лініями, віддаленими від траси підземних кабелів або від крайніх проводів повітряних ліній на відстані 2 метрів з кожного боку. В межах охоронних зон ліній електрозв`язку і навколо випромінюючих споруд електрозв`язку без письмової згоди операторів телекомунікацій, а також без присутності їх представника забороняється виконувати різного виду будівельні, монтажні, вибухові і земляні роботи. Забороняється виконувати будь-які роботи, що можуть порушити нормальне функціонування ліній електрозв`язку. При цьому роботи в охоронних зонах виконуються за «Умовами проведення робіт у межах охоронних зон кабельних і повітряних ліній електрозв`язку», за п. 3, 4 яких громадяни для проведення у межах охоронних зон робіт, зобов`язані мати письмову згоду оператора телекомунікацій, до початку робіт викликати представника оператора телекомунікацій для визначення точного місцезнаходження підземних кабелів та інших споруд кабельних ліній, глибини їх залягання і розташування стосовно споруджуваного об`єкта. Натомість, у відповіді ПАТ «Укртелеком» вказано, що жодних звернень щодо узгоджень та надання дозволів на будівництво паркану в охоронній зоні лінійно-кабельних споруд ПАТ «Укртелеком» по вул. Полтавській 8 в м. Маріуполі не надходило та не надавалось відповідно. Отже, побудована конструкція унеможливлює доступ до оглядових пристроїв та позбавляє ПАТ «Укртелеком» можливості обслуговування кабелів, прокладених в даній телефонній каналізації, що загрожує руйнуванню кабельної каналізації ПАТ «Укртелеком» та порушенню надання телекомунікаційних послуг населенню (а. с. 78). Суд зазначає, що наведені представниками ПАТ «Укртелеком» положення нормативно-правового акту відповідають змісту п. 2, 6, 9 «Правил охорони ліній електрозв`язку», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 1996 року № 135. Натомість, відповідно до викопіювання з генплану міста із зазначенням земельної ділянки для реконструкції квартири [ADDRESS] , розробленому КП «Міське архітектурне бюро» у 2020 році на замовлення відповідача, не вбачається наявність проходження телекомунікаційних трас на спірній території за вказаною адресою (а. с. 114-115). Однак суд зауважує, що як вказано у листі ПАТ «Укртелеком» від 7 грудня 2020 року, траси підземних кабельних ліній електрозв`язку в містах визначаються відповідною технічною документацією, примірник якої повинен перебувати у підрозділах з питань містобудування та архітектури виконавчого органу місцевої ради, що відповідає абз. 7 п. 2 «Правил охорони ліній електрозв`язку». Крім того суд зазначає, що відомості з наявної у справі план-схеми проходження кабельної каналізації та ліній зв`язку ПАТ «Укртелеком» є інформацією з обмеженим доступом. Отже, суд встановив, що сама по собі відсутність у наданому суду відповідачем викопіюванні з генплану міста Маріуполя траси кабельних каналів ПАТ «Укртелеком» не свідчить про їх фактичну відсутність на земельній ділянці по [ADDRESS] . Таким чином судом було встановлено, що відповідач у порушення «Правил охорони ліній електрозв`язку», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 1996 року № 135, по [ADDRESS] здійснив у двохметровій з кожного боку від трас кабельних ліній електрозв`язку ПАТ «Укртелеком» охоронній зоні будівельні та земляні роботи без письмової згоди такого оператора телекомунікацій, що унеможливлює доступ до оглядових пристроїв ПАТ «Укртелеком» та обслуговування кабелів, прокладених в даній телефонній каналізації. На підставі викладеного вмотивування та за встановленими судом обставинами справи вбачається, що у порушення норм земельного законодавства спірна земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови, розташована біля будинку по [ADDRESS] , самовільно зайнята та використовується під встановлений паркан та прибудинкову територію [PERSON] в порушення земельного законодавства за відсутності правовстановлюючих документів на право власності або право користування такою земельною ділянкою площею 0,0044 га, чим також порушені «Правила охорони ліній електрозв`язку», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 1996 року № 135, що унеможливлює обслуговування кабелів, прокладених у трасах кабельних ліній електрозв`язку ПАТ «Укртелеком». Суд зазначає, що оскільки виявлення порушення норм земельного законодавства відбулось ще влітку 2020 року, вказівку (попередження) про необхідність усунути порушення земельного законодавства 13 липня 2020 року було отримано [PERSON] , що ним не було усунено на момент розгляду справи в суді, що підтверджується актом від 7 жовтня 2020 року, на підставі чого дійшов висновку, що при вирішенні справи представником позивача доведено наявність відповідальності [PERSON] відносно необхідності усунути порушення земельного законодавства відносно земельної ділянки площею 0,0044 га, розташованої по [ADDRESS] . Таким чином суд дійшов переконання, що на підставі наведеного обґрунтування заявлені позовні вимоги Маріупольської міської ради підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом зобов`язання [PERSON] звільнити самовільно зайняту ним земельну ділянку площею 0,0044 га по [ADDRESS] із земель житлової та громадської забудови, яка використовується під розміщення паркану та присадибної території, із приведенням її у приданий для використання стан, а також зі стягненням за ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача витрат зі сплати судового збору в сумі 2102 грн.

Outcome: approved