Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Щербатюк О.Д. звернувся в суд із позовною заявою до ТОВ «Агрофірма «Медобори» про зобов`язання відповідача повернути позивачу належну позивачу земельну ділянку площею 3,194 га, кадастровий номер 6124689400:01:001:0262, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Хмелиськівської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, покликаючись на наступне. Позивачу стало відомо, що 14 травня 2012 року невідома йому особа (особи), без його згоди, самовільно, від його імені, як Орендодавця, уклала з ТОВ «Агрофірма «Медобори», як Орендарем, договір оренди зазначеної вище земельної ділянки терміном на 10 років. Згідно з висновком почеркознавчої експертизи підписи у договорі оренди землі від 14 травня 2012 року, укладеному між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Медобори» на земельну ділянку площею 3,194 га та акті приймання-передачі цієї земельної ділянки виконані не [PERSON] , а іншою особою. На думку представника позивача, законні права позивача, як власника земельної ділянки, були порушені відповідачем, оскільки ТОВ «Агрофірма «Медобори» самовільно зайняло земельну ділянку, яка належить на праві власності [PERSON] і продовжує її використовувати і по даний час. Обґрунтовуючи свою позицію, представник позивача покликається на ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 205, 207, 215, 319, 321, 391, 627 ЦК України, ст. 152 ЗК України, Закон України «Про оренду землі», а також постанови ВСУ від 02.03.2016 року у справі № 6-3090цс15, від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц. На підставі наведеного, адвокат Щербатюк О.Д. просить суд усунути [PERSON] , як власнику, перешкоди у користуванні належною йому земельною ділянкою, площею 3,194 га, кадастровий номер 6124689400:01:001:0262, шляхом зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Медобори» повернути [PERSON] земельну ділянку площею 3,194 га, кадастровий номер 6124689400:01:001:0262, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Хмелиськівської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, а також стягнути на користь позивача понесені судові витрати. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03.03.2021 року відкрито провадження у цій справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року закрито підготовче провадження у цій справі та справу призначено до судового розгляду. В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача - адвокат Щербатюк О.Д. подав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутності та без участі позивача, позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача подав заяву, в якій просив підготовче судове засідання провести у його відсутності, яка розцінюється судом як заява про проведення судового засідання по суті справи без участі представника відповідача, оскільки відповідач був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи по суті. Відповідач позовні вимоги заперечує у повному обсязі, як такі, що не відповідають дійсним обставинам справи, а також заперечує й розмір попередньої (орієнтовної) суми судових витрат (окрім судового збору), у частині витрат на професійну правничу допомогу та вартості проведення експертизи. Зазначає, що за участі осіб, у статусі позивача, відповідача та представника позивача у цій справі Підволочиським районним судом Тернопільської області здійснювався розгляд судової справи за №604/237/19, де вказані особи були наділені аналогічним статусом. Позовна заява, у справі №604/237/19 за змістом та викладеними обставинами і фактами є аналогічною позову в даній справі. Аналогічно стосується й доданих до позову доказів, окрім висновку експертизи, яка була проведена у справі №604/237/19 за ініціативою представника позивача. Відмінність, між підготовленими і поданими до суду представником позивача позовом та доказів у справах №604/237/19 та у цій справі полягає лише у формулюванні позовних вимог. При цьому, обставини на які посилається представник позивача, є ідентичними. Аналогічне стосується й висновка за результатами судової почеркознавчої експертизи, яка була проведена в межах цивільної справи №604/237/19 та вартість проведення якої безпідставно намагається стягнути представник позивача у даній справі. Вказує, що ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 13.01.2021 року у справі №604/237/19 судом залишено без розгляду позовну заяву з причин неналежного виконання позивачем та його представником процесуальних обов`язків. А тому, на думку відповідача, цілковито безпідставним є намагання представника позивача стягнути з відповідача віртуальні витрати на професійну правничу допомогу та витрати на судову експертизу в межах даної справи. Просить відмовити в задоволенні позову. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,194 га, яка розташована на території Хмелиськівської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, кадастровий номер 6124689400:01:001:0262, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим 06.05.2010 року державним нотаріусом Підволочиської державної нотаріальної контори, реєстровий №811. Листом №29-19-0.32-564/112-18 від 19.12.2018 року Відділ у Підволочиському району Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області на запит адвоката надіслав завірені копії договору оренди земельної ділянки кадастровий номер 6124689400:01:001:0262 (з додатками). Відповідно до наданої суду копії договору, 14 травня 2012 року [PERSON] , як Орендодавець, уклав з ТОВ «Агрофірма «Медобори», як Орендарем, договір оренди землі, предметом якого є надання в строкове платне користування належної Орендодавцю земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,194 га, розташованої на території Хмелиськівської сільської ради. Договір укладено на 10 років (п. 8 договору). Договір, з зазначенням реквізитів сторін, скріплено печаткою та підписами сторін. 11 вересня 2012 року цей договір було зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Підволочиському районі Тернопільської області за реєстраційним №612468944005198, про що свідчить напис в договорі. Відповідно до акту прийому-передачі, [PERSON] передав ТОВ «Агрофірма «Медобори» в оренду земельну ділянку, розміром 3,194 га ріллі, право на яку посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії ЯГ №009241. У позові представник позивача зазначає, що позивач - [PERSON] категорично стверджує, що з ТОВ «Агрофірма «Медобори» жодних договорів оренди землі ніколи не укладав та не підписував, а також нікого не уповноважував на укладення такого правочину. Жодного волевиявлення на передачу належної йому земельної ділянки в оренду ТОВ «Агрофірма «Медобори» у нього ніколи не було і жодних дій, спрямованих на укладення такого договору він не вчиняв. Як доказ таких тверджень, позивач надав суду висновок почеркознавчої експертизи Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 23.08.2019 р. №1.1-335/19, відповідно до якого, підписи у графах «Орендодавець» договору оренди землі №б/н від 14 травня 2012 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Медобори» на земельну ділянку площею 3,194 га, зареєстрованого в управлінні Держкомзему у Підволочиському районі 11.09.2012 за №612468944005198 та акті приймання-передачі цієї земельної ділянки, виконані не [PERSON] , а іншою особою. З зазначеного вище висновку вбачається, що він виконаний експертом в межах цивільної справи №604/237/19 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Медобори» про визнання недійсним договору оренди землі на підстави ухвали Підволочиського районного суду Тернопільської області від 29.05.2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували висновок почеркознавчої експертизи Тернопільського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 23.08.2019 р. №1.1-335/19. За змістом ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами Цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення, правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової ДІЇ, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст.ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній, внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України і відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). За ч. 1 ст. 14 Закону України «Про оренду земці» (тут і далі - у редакції, чинній на дату, укладення оспорюваного договору) договір оренди землі укладається в письмовій формі, а за ст. 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог ст.ст. 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягали, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. За змістом ст.ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі №145/2047/16-ц. Отже, ТОВ «Агрофірма «Медобори» самовільно зайняло земельну ділянку, площею 3,194 га на території території Хмелиськівської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, кадастровий №6124689400:01:001:0262, яка належить на праві власності [PERSON] . Суд погоджується з доводами позивача, що його законні права, як власника земельної ділянки, були порушені ТОВ «Агрофірма «Медобори», оскільки виключне право володіння, користування та розпоряджання своїм майном належить власнику землі або уповноваженій ним в установленому законом порядку особі. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена лише у випадках і в порядку встановлених законом. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеження у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору (правова позиція Верховного Суду України, постанова № 6-3090цс15 від 02.03.2016). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи висновки Верховного Суду та норми законодавства, суд вважає, що вимоги позивача про усунення позивачу, як власнику, перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, шляхом зобов`язання відповідача повернути позивачу цю земельну ділянку є підставними та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права,бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Щодо витрат на проведення експертизи то суд зазначає, що оскільки експертиза проводилася на підстави ухвали Підволочиського районного суду Тернопільської області від 29.05.2019 року в межах цивільної справи №604/237/19 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Медобори» про визнання недійсним договору оренди землі, то підстав для стягнення з відповідача вартості експертизи суд не вбачає, оскільки витрати на проведення експертизи понесені позивачем у зв`язку з розглядом цивільної справи №604/237/19, а не №604/208/21. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача 908,00 грн судового збору.

Outcome: approved