Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

Представник Олександрійської районної державної адміністрації, як органу опіки та піклування , діючи в інтересах дитини - [PERSON], [INFO] звернувся з позовом до відповідачки про позбавлення її батьківських прав щодо її сина та стягнення аліментів на його утримання . Позов мотивовано тим, що [PERSON] , 30.08.2010 року, на підставі заяви матері [PERSON] та путівки Управління освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації перебуває у Новопразькій спеціалізованій загальноосвітній школі - інтернат І-ІІ ступенів. Протягом 2014 - 2016 років відповідач забирала дитину лише на період літніх канікул, пояснюючи це скрутним матеріальним становищем. Дитину протягом навчального року у закладі не відвідувала, не цікавилась його життям та матеріальним становищем, матеріально не утримувала. Згідно інформації наданої на [PERSON] Червонокам»янською сількою радою , остання за місцем проживання зарекомендувала себе з негативної сторони, схильна до вживання спиртних напоїв, коли забирає сина на період літніх канікули, його вихованням не займається, дитина живе сама по собі без батьківського піклування. На засідання комісії з питань захисту прав дитини на якій вирішувалось питання доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав , остання не з»явилась, а [PERSON], який був опитаний в присутності представника Новопразької школи-інтернат, повідомив, що не бажає проживати біля матері та погодився на позбавлення її батьківських прав.Тому з метою захисту прав і інтересів дитини вимушені звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представники позивача вимоги за позовом підтримали та просили їх задовольнити з підстав вказаних в ньому . Пояснили, що [PERSON] був влаштований до Новопразької школи- інтернат на підставі заяви матері та у зв»язку з тим, що він має певні вади з розвитком та потребує спеціального догляду та виховання. З 2014 року [PERSON]перестала проявляти батьківську турботу до дитини. Відповідно правил перебування дитини у даному навчальному закладі, батьки повинні забирати своїх дітей на вихідні та на канікули і відповідач про це добре знає. Але вона ніколи не проявляла ініціативи до того щоб забрати сина. Працівники служби у справах дітей постійно їй нагадують про те, що необхідно забрати дитину на канікули, але вона навіть ці нагадування ігнорує. Коли ж відповідача вдається умовити забрати сина на канікули, дитина вдома перебуває без догляду матері, хоча він має певні вади з розвитком і потребує постійного нагляду. Козицька Л.С. просила суд звернути увагу на ту обставину, що протягом тривалого часу розгляду справи відповідач жодних висновків для себе не зробила та на шлях виправлення не стала, до сина так і не з»явилась, навіть не зателефонувала привітати його на день народження. Відповідач в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вона раніше постійно забирала сина із навчального закладу на літні канікули. Через відсутність грошових коштів та скрутне матеріальне становище наразі забирати сина на вихідні дні та нетривалі канікули не має можливості. Не заперечувала того, що дійсно у 2017 році сина зі школи - інтернат не забирала і бачила його лише один раз. Пояснила, що крім [PERSON] у неї є донька, яка проживає у м.Олександрія і до якої вона постійно їздить допомагати глядіти грудну дитину. Не заперечувала того факту, що дійсно зловживає алкоголем. Ту обставину, що лише один раз протягом 2017 року їздила провідувати сина пояснила тяжким матеріальним становищем. Представник Новопразької спеціалізованої загальноосвітньої школи - інтернат І-ІІ ступенів в судовому засіданні вимоги за позовом підтримав та пояснив, що [PERSON] у їхньому навчальному закладі перебуває з 2010 року. У період по 2013 рік ніяких проблем з відповідачем не було, вона постійно систематично забирала сина додому. В подальшому, у зв»язку зі скрутним матеріальним становищем [PERSON] у 2013 році написала заяву про те, що буде забирати сина лише на літні канікули. У 2014, 2015, 2016 роках відповідач таку заяву не писала і сина із школи у вихідні дні та на канікули , як то передбачено правилами внутрішнього трудового розпорядку навчального закладу, не забирала, не цікавилась його життям та не надавала матеріальної допомоги на його утримання. А коли забирала дитину на літні канікули, не приділяла його вихованню та дозвіллю належної уваги, дитини була сама по собі. Представник Червонокам»янської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області [PERSON] позовні вимоги у судовому засіданні підтримала та просила їх задовольнити посилаючись на те, що відповідач виключно негативно характеризується за місцем проживання, зловживає алкоголем, ніде не працює і бажання працювати не має. Живе за кошти, які отримує її хвора мати у виді пенсії. До сільської ради постійно надходять скарги від мешканців села на поведінку [PERSON], які скаржаться на те, що вона постійно залишає на тривалий час свою безпорадну матір без належного догляду та харчування . А коли [PERSON] забирала сина [PERSON] на канікули мешканці села постійно скаржились на те, що дитина покинута на призволяще, він бродив сам по селі та шукав свою матір. Бувало годинами сидів біля траси голодний та неохайний, дивився на проїдаючи мимо автомобілі, так він проводив своє дозвілля. Односельчани скаржились на те, що дитина може потрапити під колеса автомобілів, а матері до цього було байдуже, вона ніколи не займалась належним чином вихованням дитини. Протягом 2017 року [PERSON] [PERSON] додому не забирала і постійно пиячила. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона працює спеціальним педагогом Новопразької школи - інтернат. [PERSON] прибув у школу 30.08.2010 року з діагнозом легка розумова відсталість. Він дуже сором»язливий, погано орієнтується у просторі, має обмежений словарний запас та потребує постійної уваги дорослих. Вона у школі працює з 2008 року. За час своєї роботи вона неодноразово телефонувала відповідачці та повідомляла про необхідність забрати дитину на канікули, а [PERSON] , посилаючись на відсутність коштів ігнорувала її вимоги. Здоров»ям та умовами життя сина вона не цікавилась взагалі. У 2016 році [PERSON] приїздила до школи-інтернат, оскільки їй була потрібна довідка до Управління соціального захисту про те, що дитина перебуває у їхній установі. Отримавши необхідні документи [PERSON] похапки побігла на автобус навіть не приділивши синові належної уваги. Малолітній свідок [PERSON] , який є сином відповідачки, в судовому засіданні пояснив, що востаннє був вдома коли навчався у шостому класі. Він хотів би жити із матір»ю. Коли мати приїздила до інтернату йому ніколи нічого не привозила. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Згідно частин 2 та 3 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Згідно із ч. 1 ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено наступне. [PERSON] являється матір»ю неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Батько дитини протягом 12 років проживає окремо від дитини та колишньої дружини, вихованням сина не займається (а.с.9). З 30.08.2010 року [PERSON] зарахований до Новопразької спеціальної загальноосвітньої школи- інтернату на підставі заяви матері , висновку медико-педагогічної комісії та путівки Управління освіти і науки Кіровоградської обласної державної адміністрації. Протягом 2010 - 2011 років [PERSON] забирала сина із навчального закладу на період зимових та літніх канікул. На початку 2013 року відповідач написала заяву про те, що її син буде перебувати у навчальному закладі протягом усього навчального року у зв»язку з тим, що вона потрапила у тяжкі життєві обставини. Протягом 2014-2016 років [PERSON] забирала дитину лише на період літніх канікул, після нагадування про це працівниками сільської ради та служби у справах дітей (а.с. 6, 14, 15). Відповідно довідки-характеристики виданої Червонокам»янською сільською радою Олександрійського району Кіровоградської області, [PERSON] за місце проживання характеризується негативно, зловживає алкоголем. Сина, який знаходиться у спеціальному закладі не хоче забирати на канікули. Влітку 2016 року дитина бродила по селу сама собі надана. До сільської ради неодноразово звертались і звертаються односельці з проханням прийняти якісь міри до [PERSON] (а.с. 7,12). Відповідно акту обстеження умов проживання [PERSON], умови для проживання у [ADDRESS] задовільні. В будинку чисто, санітарно-гігієнічні умови в нормі (а.с.11). Відповідно висновку засідання комісії з питань захисту прав дитини Олександрійської райдержадміністрації, з врахуванням того, що [PERSON] протягом 2014-2016 років забирала дитину лише на літні канікули, дитину протягом навчального року не відвідує, не цікавиться його життям та здоров»ям, матеріально не утримує, за місцем проживання характеризується негативно, схильна до вживання алкогольних напоїв, комісія дійшла висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] (а.с. 16). На підставі пояснень представника позивача, відповідача та свідків встановлено, що протягом 2017 року [PERSON] жодного разу не забирала сина додому на канікули та вихідні дні, навідувала дитину лише один раз з метою отримання довідки до Управління соціального захисту, здоров»ям та умовами життя дитини не цікавилась, не проявляла до нього батьківської турботи та піклування. Як вбачається з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] не виконує батьківських обов'язків, станом здоров'я та розвитком дитини не займається та не цікавиться, не піклуються про фізичний і духовний розвиток сина , що є підставою для задоволення позовних вимог у силу п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України. Доводи [PERSON] щодо відсутності коштів для проїзду до школи -інтернат в якій перебуває її син, суд до уваги не приймає, оскільки відповідач має задовільний стан здоров»я та можливість працевлаштуватись, але жодних зусиль для цього не докладає. Протягом тривалого часу розгляду справи судом неодноразово роз»яснювалось відповідачеві необхідність змінити своє ставлення до виховання сина, надавалась можливість для цього, але жодних позитивних наслідків це не дало. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 180 СК України). Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину ( ч.2 ст. 166 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи зазначені норми закону, на думку суду вимоги позивача щодо стягнення із [PERSON] аліментів на утримання сина також підлягають задоволенню. Відповідно вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі суд покладає на рахунок відповідача.

Outcome: approved