Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди працівнику у разі ушкодження його здоров'я. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у період часу з 10.09.1997 року по 13.05.2016 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. В наслідок того, що працював у шкідливих умовах праці отримав професійне захворювання. Даний факт підтверджується актом форми П-4 розслідування професійного захворювання. Висновком МСЕК позивачу встановлено первинно ступінь втрати професійної працездатності 50% та третю групу інвалідності. Внаслідок цього, позивач змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури та лікування. У зв'язку з ушкодженням здоров'я було порушено та порушуються нормальні життєві зв'язки, позивач позбавлений можливості реалізовувати свої звички. В зв'язку з професійним захворюванням змінилися його образ та якість життя, що завдає йому моральних страждань. Він не може повноцінно забезпечувати свою родину, всі кошти витрачає на своє лікування із-за чого почуває себе неповноцінною людино. Тому, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я у розмірі 148920,00 гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб. Ухвалою від 12.10.2018 року суд вирішив питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просив їх задовольнити. Представник відповідача Стаднік Я.В. щодо задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача машиністом розливних машин, горновим з 10.09.1997 року по 13.05.2016 року . Згідно п. 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 8 від 09.07.2018 року професійне захворювання виникло за таких обставин: [PERSON], працюючи з 23.10.2001 року по 13.05.2016 року горновим доменної печі ДЦ №1 ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», здійснював комплекс робіт по підготовці ливарного двору до випуску; випуск чавуну та шлаку з доменної печі, заміну фурм та брав участь в ремонтних роботах. Підпадав під дію факторів важкості праці, показники котрих перевищували нормативні значення через недосконалість робочого місця. Працюючи в ДЦ №1 КДГКМ «Криворіжсталь»: з 10.09.1997 по 23.10.2001 машиністом розливних машин, також підпадав під дію шкідливих виробничих факторів важкості праці. Відповідно до п. 17 вказаного вище Акту причиною професійного захворювання визначено фізичне перенавантаження: маса підіймання та переміщення вантажу - 35 кг при СН - до 30 кг.; робоча поза: в незручній позі 38% при СН - до 25%, нахил тулуба - 350 раз при СН - 51-100 раз. Згідно з вимогами ДСН та П «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу» за №248 від 08.04.2014. Оглядом МСЕК 14.08.2018 року [PERSON] первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності, з переоглядом в 2019 році. Згідно ч. 4 ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці. Стаття 153 КЗпП України встановлює, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Крім цього, суд не може погодитись із запереченням представника відповідача ПАТ «АМКР», що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими та небезпечними факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов'язку забезпечити безпечні умови для праці. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 р. встановлено, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Таким чином, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» є належним відповідачем по справі. Статтею 173КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Частиною 3 ст. 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках встановлених законом. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці», державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Свої моральні страждання, пов'язані з ушкодженням здоров'я на ПАТ «АМКР» позивач оцінює в розмірі 148920,00 гривень. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зазнав ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, у зв'язку з чим отримав 50% втрати професійної працездатності безстроково. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками професійного захворювання порушено звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв'язки. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди (суму її компенсації), судом ураховано тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан здоров'я, тяжкість професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання. При цьому суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Тому суд вважає, що сума компенсації спричиненої позивачеві моральної шкоди повинна складати 50000,00 гривень. Щодо вимоги про стягнення 148920,00 грн., то суд приходить висновку, що така сума належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Між позивачем [PERSON] та адвокатом [PERSON] 01.10.2018 року укладено договір про надання правової допомоги, згідно якого [PERSON] надана правова допомога, яка полягає у наданні усної консультації, опрацюванні матеріалів, законодавчої бази, зборі документів, підготовки документів та позовної заяви, тощо. Згідно акту виконаних робіт відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 01.10.2018 [PERSON] сплачено [PERSON] винагороду в сумі 5000,00 гривень, що підтверджується актом-квитанцією №29/18 від 01.10.2018. Позивача згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1 статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу. Згідно ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 704,80 грн., та витрати пов'язані з правничою допомогою у пропорційному розмірі щодо задоволених вимог, тобто в сумі 1500 гривень.

Outcome: partial