Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Представник позивача в вересні 2021 року звернулась до суду з позовом, в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини [PERSON] , [INFO] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] до Республіки Польща з 01.09.2021 року по 31.08.2024 року включно. В обґрунтування позову зазначила, що перебувала у зареєстрованому з відповідачем шлюбі з 12.11.2004 року, який рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 27.11.2012 року розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею. Рішенням Херсоснького апеляційного суду від 19.11.220 року встановлено, що 01.09.2020 року [PERSON] виїхала за межі України та тимчасово проживає в Польщі, є ученицею класу 2LO Міжнародна Школа Спортивної Майстерності - Загальноосвітній ліцей «Освіта і Спорт» в Лодзі, також встановлено, що дитина є мешканкою гуртожитку [ADDRESS] з 21.09.2020 року , підтверджено платежі за проживання [PERSON] в даному гуртожитку. 01.06.2021 року дитина отримала запрошення вказаного навчального закладу відповідно до якого з 01.09.20201 року буде ученицею другого класу ліцею, передбачається, що закінчить школу зі свідоцтвом про середню освіту 2023/2024 навчальному році. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл доньки на тимчасовий виїзд за кордон, оформлення проїзного документу з метою продовження навчання, проте відповідач відмовляється надати таку згоду, чим безпідставно чинить перешкоди у здійснені заходів для покращення фізичного, духовного та морального розвитку дитини. . Вважає, що позиція відповідача шкодить інтересам дитини, внаслідок чого змушена звернутись до суду з позовом. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.10.2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 29.11.2021 року закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та її представник в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про підтримання заявлених вимог, просила провести розгляд справи без участі представника та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином зокрема шляхом направлення судових повісток про виклик за відомим суду зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем його проживання. Процесуальним правом надати відзив на позов або письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Документів, що підтверджують поважність причин його відсутності суду не надано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Сторони по справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 18.05.2005р. Степанівською сільською радою Суворовського району м.Херсона, актовий запис № 8, а також свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] виданого 12.11.2005р. міським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського обласного управління юстиції, актовий запис №886 згідно якого позивач змінила прізвище на з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 27.11.2012р. шлюб між сторонами, зареєстрований 12.11.2004 року міським відділом ДРАЦС Херсонського обласного управління юстиції, актовий запис № 886 - розірвано. Постановою Херсонського апеляційного суду від 19.11.2020 року справа № 766/4868/20 рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 серпня 2020 року про надано дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] до Республіки Польща залишено без змін. З даної постанови вбачається, що судом встановлено, що 01 вересня 2020 року неповнолітня [PERSON] виїхала за межі України та тимчасово проживає в Польщі і є ученицею класу 2 LO Міжнародної школи спортивного майстерства Загальноосвітнього ліцею «Освіта і спорт» в Лодзі. Довідкою №85/20 шкільного гуртожитку засвідчується, що студентка [PERSON] є мешканкою гуртожитку [ADDRESS] з 21.09.2020 року на 2020/2021 навчальний рік. Клієнтськими рахунками від 21.09.2020 року та від 07.10.2020 року підтверджуються платежі за проживання в шкільному гуртожитку. 08.05.2020 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] в результаті чого її прізвище з « [PERSON] » змінено на « [PERSON] », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 08.05.2020 року Херсонським міським відділом ДРАЦС Південного МУМЮ (м.Одеса), актовий запис № 293 . 01.06.2021 року [PERSON] отримала запрошення вказаного навчального закладу відповідно до якого з 01.09.20201 року буде ученицею другого класу ліцею, передбачається, що закінчить школу зі свідоцтвом про середню освіту 2023/2024 навчальному році. Позивачем 13.09.2021 року було надіслано лист вимогу відповідачу з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] , за межі України до Республіки Польща, з метою продовження навчання у Міжнародній Школі Спортивної Майстерності - Загальноосвітній ліцей «Освіта і Спорт», але вказаний лист був залишений без задоволення. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами права закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Саме така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року по справі №712/10623/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання, та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] навчається та проживає на час навчання в Польщі, має намір продовжувати навчання до 2024 року в зв`язку з чим позивач має намір оформити проїзні документи своїй дитині , а відповідач по справі не надає відповідного дозволу, а також те, що неповнолітня дитина, має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а відсутність дозволу на виїзд за кордон на навчання порушує права малолітньої дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Також на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 908, 00 грн., крім того витрати по`вязані з перекладом доказів по справі в сумі 300, 00 грн. на підставі п.4 ч.3 ст.133 ЦПК України, які підтверджуються квитанцією до прибуткового касового ордеру від 09.09.2021 року на вказану суму. Щодо витрат на правову допомогу . Відповідно до ст.133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу є складовою частиною судових витрат по справі. Статтею 137 ЦПК передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК). З матеріалів справи встановлено, що заявляючи вимогу про стягнення з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 6 500,00 грн., позивачем на підтвердження понесення таких витрат долучено : витяг з договору про надання правової допомоги від 09.09.2021 року, Додаток № 1 до вказаного договору від 09.09.2021 року; акт виконаних робіт від 27.09.2021 року; квитанцію № 0506 від 27.09.2021 року на суму 6 500,00 горн. Повноваження адвоката підтверджені свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю МК №001512 та ордером № 1018618 від 28.09.2021 року Проаналізувавши вартість наданих адвокатом послуг правничої допомоги та докази, які є в матеріалах справи на підтвердження виконання ним вказаних в описі робіт, суд вважає, що розрахунок витрат на правничу допомогу є обґрунтованим на суму 6 500 грн., а тому вимога про стягнення витрат на правничу допомогу в заявленому розмірі підлягає задоволенню.

Outcome: approved