Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Представник позивача [PERSON] на підставі довіреності, [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: ЖБК «Квазар», Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві (Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора), з урахуванням уточнень від 16.09.2015, - про визнання частково недійсними свідоцтва про право власності та рішення про державну реєстрацію щодо 1/2 частини квартири та визнання права власності на цю частку в порядку спадкування за законом. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що з 13.07.1973 відповідач, яка являється матір»ю позивача, перебувала в зареєстрованому шлюбі з його батьком [PERSON], 18.03.1997 вони шлюб розірвали. [INFO] батько позивача помер, відкрилась спадщина на 1/2 частину трикімнатної квартири [ADDRESS], належному ЖБК «Квазар». Батько позивача, у період шлюбу з відповідачем, будучи членом ЖБК «Квазар», отримав на їхню родину кооперативну квартиру, станом на 20.03.1992 пайові внески виплатили повністю, набули квартиру в спільну сумісну власність подружжя, з рівностю часток кожного, але правовстановлюючий документ не оформили. Після розлучення батьки позивача спільне сумісне майно, зокрема, квартиру в судовому порядку не ділили Позивач на день смерті батька, власне, з часу народження, постійно проживав і продовжує проживати по теперішній час в спірній квартирі, після одруження - зі своєю дружиною та двома неповнолітніми дітьми, оплачує житлово-комунальні послуги і інші платежі, проводить ремонти, і як єдиний першої черги спадкоємець за законом фактично прийняв спадщину. Відповідач також постійно зареєстрована та проживає в спірній квартирі, але, як колишня дружина, не є спадкоємцем щодо майна померлого. Останнім часом, після реєстрації новонародженої доньки позивача, з відповідачем почали виникати непорозуміння, конфлікти між нею та його дружиною, стала погрожувати щодо виселення його родини, заявила, що квартира належить лише їй. Позивач був змушений звернутися до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори за оформленням спадщини за законом після померлого батька, але державний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право власності на частину квартири за відсутності правовстановлюючих документів. При цьому, з отриманої в ЖБК «Квазар» копії довідки №29/14 від 29.12.2014, яка загалом є недостовірною, з»ясувалось, що відповідач таки є одноосібним власником всієї квартири, 27.01.2015 незаконно отримала в Реєстраційній службі Головного управління юстиції у м. Києві свідоцтво про право власності на житло, чим порушила законні права позивача на спадщину. Представник позивача просив визнати частково недійсними свідоцтво про право власності та рішення про державну реєстрацію щодо 1/2 частини квартири на ім»я відповідача, за позивачем - право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину цієї квартири. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, її представник на підставі довіреності, [PERSON], в письмових запереченнях зазначив, що батько позивача, [PERSON], власником спірної квартири не був, а являвся членом ЖБК «Квазар» та володільцем паєнагромадження до 20.05.1997, спірну квартиру отримав в безстрокове користування. Після розлучення 20.05.1997 добровільно, в порядку поділу спільного сумісного майна, передав паєнагромадження колишній дружині, яка є одноособовим власником паю в ЖБК «Квазар» у виді квартири [ADDRESS]. Рішення загальних зборів ЖБК «Квазар» від 20.05.1997 про передачу паєнагромадження ніколи ніким не оскаржувалось, на оскарження давно минув строк давності, який відповідно п. 3 ст. 267 ЦК необхідно застосувати судом при вирішенні даного спору. Доводи позивача про те, що він, як спадкоємець паєнагромаджень, прийняв спадщину від батька та успадкував 1/2 частину спірної квартири не відповідають дійсності, оскільки [PERSON] на день смерті [INFO] не мав паєнагромаджень в ЖБК «Квазар» та будь-якого майна, як б увійшло до складу спадщини. Представник відповідача вважає позовні вимоги незаконними та необгрунтованими, при вирішенні спору просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивач та його представник підримали позовні вимоги з підстав, наведених в уточненій позовній заяві, просять задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав з наведених у письмових запереченнях підстав, просить в задоволенні відмовити, застосувати позовну давність. Суд, заслухавши позивача, його представника та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд установив, що [INFO] помер батько позивача, [PERSON], який на день смерті проживав у трикімнатній квартирі [ADDRESS], належному ЖБК «Квазар», відкрилась спадщина на 1/2 частину цієї квартири ( а. с. 13, 14). Спірну трикімнатну квартиру [ADDRESS] батько позивача отримав, будучи членом ЖБК «Квазар», у період шлюбу з його матір»ю на родину, станом на 20.03.1992 разом повністю виплатили пайові внески, і набули цю квартиру в спільну сумісну власність подружжя з рівностю часток кожного, але правовстановлюючий документ не оформили ( а. с. 22). 18.03.1997 батьки позивача шлюб розірвали, мати повернула своє дошлюбне прізвище -«[PERSON]», вони спільне сумісне майно після розлучення, зокрема квартиру, в судовому порядку не ділили, продовжували в ній проживати та спільно користувалися ( а. с. 125). Представник відповідача в обгрунтування своїх заперечень проти позову, посилаючись на витяг з протоколу № 8 загальних зборів ЖБК «Квазар» від 20.05.1997, стверджує, що батько позивача був користувачем, а не власником спірної квартири, будучи членом ЖБК, володів паєнагромадженням, яке 20.05.1997 після розірвання шлюбу з відповідачем, у порядку добровільного поділу спільного сумісного майна подружжя, передав колишній дружині та особисто вибув з кооперативу, що не заслуговує на увагу з огляду на наступне. Як убачається зі згаданого витягу з протоколу №8 загальних зборів ЖБК «Квазар» від 20.05.1997, за результатами розгляду заяви [PERSON] «про передачу паю на свою дружину [PERSON]» було постановлено вивести його та прийняти членом ЖСК [PERSON], і перевести на неї особовий рахунок, про добровільний поділ паєнагромадження (квартири) та прийняття рішення з цього питання не йшлося ( а. с. 124). Крім того, частиною 1 статті 15 Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Відповідно норм ст. 16 Закону України «Про власність» та ст. 22 КпШС України (чинних на час виникнення відповідних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Отже, як на час розірвання шлюбу між батьками позивача, так і на час вибуття батька [PERSON] з членів ЖБК «Квазар» та прийняття відповідача членом кооперативу, він являвся не власником паєнагромадження, а співвласником разом з колишньою дружиною спірної квартири на умовах рівності часток, тобто щодо 1/2 частини, яка й належала йому на день смерті та увійшла до складу спадщини. Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови від 30.05.2008, № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз»яснив, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК (чинного), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Відповідно ст. 525 ЦК УРСР (в редакції 1963) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Частиною 1 статті 529 ЦК УРСР (в редакції 1963) встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Частиною 1 статті 549 ЦК УРСР (в редакції 1963) визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач з дня народження та на день смерті батька постійно проживав з ним у спірній квартирі, продовжує проживати й по теперішній час, після одруження - разом зі своєю дружиною та двома неповнолітніми дітьми, оплачує житлово-комунальні послуги і інші платежі, проводить ремонти, і як син - спадкоємець першої черги за законом прийняв спадщину після смерті батька - фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, і прийнята спадщина належить йому з моменту відкриття, отже застосування строку позовної давності відповідно п. 3 ст. 267 ЦК України недоречне. Відповідач також постійно зареєстрована та проживає в спірній квартирі, будучи колишньою дружиною, не є спадкоємцем щодо майна померлого, безпідставно привласнила 1/2 частину квартири, яка є спадщиною після смерті колишнього чоловіка, отримала свідоцтво про право власності від 27.01.2015 та зареєструвала на своє ім»я, як одноособову власність, що не відповідає вимогам закону, порушує спадкові права позивача. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, в момент вчинення правочину відповідно ч. 1 ст. 215 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Відповідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Що стосується позовних вимог у частині визнання рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 18871918 від 27.01.2015 11:17:51 в частині належності відповідачу всієї квартири, то вони не підлягають задоволенню, оскільки то не є правочин, крім того спірні питання, які виникають при реєстрації прав власності, віднесені законом до адміністративної юрисдикції. Відповідно ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на засадах змагальності, за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені та підлягають задоволенню частково, у частині визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.01.2015 (індексний номер: 32717831), виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві на ім»я [PERSON], в частині 1/2 квартири [ADDRESS] та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цієї квартири, у порядку спадкування за законом після смерті батька, [PERSON], померлого [INFO]. Відповідно ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивачка понесені ним і документально підтверджені витрати від сплати судового збору в сумі 3654 грн.. На підставі наведеного, ст. 58 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 203, 215-217 ЦК України, частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст. 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР ( в редакції 1963), ст. ст. 15. 16 Закону України «Про власність» від 07.02.1991, КпШС України (в редакції 1969),

Outcome: partial