Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] 20.02.2020 року звернулася до суду з вищезгаданим позовом, в уточненій редакції якого від 18.03.2020 року просить стягнути середній заробіток за період затримки розрахунку в сумі 124544,34грн. та моральну шкоду 20000,00грн., судові витрати зі сплати судового збору 1445,45грн. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що з 17.10.2003 року позивач працював на посаді начальника «Автодизель» у Приватному акціонерному товаристві «Криворіжіндустрбуд» (далі - ПрАТ «Криворіжіндустрбуд»), звільнений 18.05.2018 року на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України. Заробітну плату йому виплачено за рішенням суду 05.12.2019 року, тому відповідач має сплатити йому середній заробіток за період затримки розрахунку. З урахуванням середньоденної заробітної плати (321,82грн.) та кількості прострочених днів (387 робочих днів), сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 124544,34грн. Внаслідок несвоєчасного розрахунку йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він змушений був прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку нової роботи та можливості прогодувати свою сім`ю. Позивач та його представник при розгляді справи присутніми не були, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача при розгляді справи також присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідач - ПрАТ «Криворіжіндустрбуд» надав відзив на позов, в якому зазначив, що відповідно до наказу від 05.03.2018 року №23 «Про зміни в організації виробництва та праці та встановлення неповного робочого часу (дня)» у зв`язку з різким зниженням попиту на будівельні роботи, змінами в організації виробництва та праці з 07.05.2018 року встановлений неповний робочий день, тривалістю 2 години на тиждень. Тому оплата позивачу відповідачем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за повний робочий тиждень, порушує принцип рівності оплати праці в разі залишення його на посаді і фактичному виконанню ним трудових обов`язків за скороченим робочим тижнем, а також оплати праці інших працівників підприємства, які працюють в умовах неповного робочого часу. За період прострочення з 19.05.2018 року по 05.12.2019 року (дата закінчення виконавчого провадження) кількість робочих днів згідно з графіком роботи ПрАТ «Криворіжіндустрбуд» становила 79 робочих днів, з них з 19.05.2018 року по 31.05.2018 року - 1 робочий день; у червні 2018 року - 4 робочих днів, липні 2018 року - 5 робочих днів; серпні 2018 року - 4 робочих дня, вересні 2018 року - 4 робочих дня; жовтні 2018 року - 4 робочих дня, листопаді 2018 року - 4 робочих дня, грудні 2018 року - 5 робочих днів, січні 2019 року - 4 робочих дня, лютому 2019 року - 4 робочих дня, березні 2019 року - 4 робочих дня, квітні 2019 року - 5 робочих днів, травні 2019 року - 4 робочих дня, червні 2019 року - 4 робочих дня, липні 2019 року - 5 робочих днів, серпні 2019 року - 4 робочих дня, вересні 2019 року - 5 робочих днів, жовтні 2019 року - 4 робочих дня, листопаді 2019 року - 4 робочих дня, з 01.12.2019 року по 05.12.2019 року - 1 робочий день. Середній заробіток відповідно до ст.117 КЗпП України становить 25423,78грн. Просив розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні здійснити з врахуванням кількості робочих днів та тривалості робочого часу, згідно з графіком робо ПрАТ «Криворіжіндустрбуд». Вивчивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані позивачем в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи а бо витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено що з 17.10.2003 року позивач працював на посаді начальника «Автодизель» у ПрАТ «Криворіжіндустрбуд», звільнений 18.05.2018 року на підставі ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю України, що вбачається з трудової книжки (а.с.9, 10). Відповідно до ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. У статті 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга). Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На день звільнення заробітна плата позивачу виплачена не була. На підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.10.2018 року з відповідача стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату в сумі 9844,66грн. (а.с.11). Рішення суду виконано 05.12.2019 року (а.с.12). Отже, період затримки виплати нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 18.05.2018 року по 05.12.2019 року. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями). За положеннями абз.3 п.2 вказаного Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п.8 Порядку). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за кожен день не виплати заробітної плати 18.05.2018 року по 05.12.2019 року із розрахунку середньоденної заробітної плати 321,82грн. та 387 днів прострочення виплати заробітної плати в сумі 124544,34грн. Відповідно до довідки ПрАТ «Криворіжінстрбуд» №02/02/20 від 24.02.2020 року середньоденна заробітна плата складає 321,82грн. (а.с.37). Наказом від 05 березня 2018р. №23 «Про зміни в організації виробництва та праці та встановлення неповного робочого часу (дня)» у зв`язку з різким зниженням попиту на будівельні роботи, змінами в організації виробництва та праці з 07 травня 2018р. встановлений неповний робочий день, тривалістю 2 години на тиждень із збереженням, у відповідності до обсягу трудових прав працівників (а.с.44-46). За графіками роботи підприємства з 07.05.2018 року, на 2019 рік кількість робочих днів склала з 19.05.2018р. по 31.05.2018р. - 1 робочий день; у червні 2018 року - 4 робочих днів, липні 2018 року - 5 робочих днів; серпні 2018р. - 4 робочих дня, вересні 2018р. - 4 робочих дня; жовтні 2018р. - 4 робочих дня, листопаді 2018р. - 4 робочих дня, грудні 2018р. - 5 робочих днів, січні 2019р. - 4 робочих дня, лютому 2019р. - 4 робочих дня, березні 2019р. - 4 робочих дня, квітні 2019р. - 5 робочих днів, травні 2019р. - 4 робочих дня, червні 2019р. - 4 робочих дня, липні 2019р. - 5 робочих днів, серпні 2019р. - 4 робочих дня, вересні 2019р. - 5 робочих днів, жовтні 2019р. - 4 робочих дня, листопаді 2019р. - 4 робочих дня, з 01.12.2019р. по 05.12.2019р. - 1 робочий день (а.с.47, 48). Отже, суд вважає, що розрахунок відповідача проведений відповідно до положень частини другої статті 235 КЗпП України, статті 27 Закону України «Про оплату праці» та розділу ІІІ Порядку, роз`яснень, наданих в листі Мінсоцполітики №2230/0/101-17 від 21.08.2017 року, відповідає вимогам чинного законодавства, тому суд приймає розрахунок відповідача, бере до уваги внесені зміні щодо організації виробництва та праці, стягує з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати 25423,78грн. (321,82 (середньоденна заробітна плата) х 79 (кількість робочих днів згідно з графіками роботи відповідача) = 25423,78грн.). Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999р. справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд має визначати зазначену суму без утримання податку та інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20000,00грн., суд виходить з наступного. При вирішенні питання щодо спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди суд враховує роз`яснення, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) та вимог ст.23 ЦК України спори про відшкодування моральної шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції та законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України своєю постановою від 25 травня 2001р. №5 вніс зміни і доповнення до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Викладено пункт 13 в новій редакції: «Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок з відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Позивач зазначив, що тривала невиплата йому заробітної плати завдала йому моральної шкоди: він змушений був прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку нової роботи та можливості прогодувати свою сім`ю тощо. Отже, суд вважає, що сам факт затримки у виплаті заробітної плати свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди, але, виходячи з обставин спричинення шкоди, принципів розумності і справедливості, суд вважає, що розмір заподіяної моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 10000,00грн., що є достатньою, справедливою та виваженою для компенсації моральних страждань позивача. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, за принципом пропорційного розподілу судових витрат до задоволених позовних вимог, на користь [PERSON] з ПрАТ «Криворіжінстрбуд» підлягають стягненню витрати, понесені на сплату судового збору при зверненні до суду 354,24грн. (із розрахунку 1445,45 х 35423,78: 144544,34 =354,24 грн.) (а.с.32). На підставі ст.ст.2, 47, 116, 117, 233 КЗпП України, ст.ст.4, 5, 13, 77, 121, 141, 265, 280, 315, 354, 430 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial