Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Представник позивача за довіреністю Чепіга Д.О. у червні 2018 року звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.07.2007 між позивачем та відповідачем було укладено договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку за кредитом. У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 29.03.2018 утворилась заборгованість в сумі 116655,81 грн., яка складається з наступного: 7698,48 грн. - заборгованість за кредитом; 108957,33 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Посилаючись на указані обставини, а також те, що відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, представник позивача просить суд стягнути із відповідача на користь позивача всю суму заборгованості за кредитним договором № б/н від 03.07.2007 в загальній сумі 116655,81 грн. Ухвалою суду від 21.06.2018 року було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просить справу розглядати без участі представника позивача, вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с.28). Відповідач у судовому засіданні заперечили проти позову у повному обсязі, вказала, що отримувала кредитну картку разом із карткою для отримання заробітної плати, це було дуже давно і вона вважала, що заборгованості немає, оскільки з її картки для виплат банк списувались кошти. Відповідач пожала заяву, в якій просила суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові. Заяву про застосування позовної давності [PERSON] мотивувала тим, що з розрахунку заборгованості наданого позивачем останнє надходження готівки на картрахунок здійснено 28.04.2015 року в сумі 18,13 грн., тобто з 28.04.2015 року на думку відповідача у банка виникло право на пред'явлення позову про стягнення заборгованості, але позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості у червні 2018 року, а тому на час звернення до суду пройшло більше ніж три роки з часу здійснення останнього платежу, що є підставою для відмови у позові. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що 03.07.2007 відповідач підписала Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та Довідку про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 03.07.2007, за змістом якої були визначені наступні умови надання кредитних коштів: тип кредитної лінії відновлювальний; пільговий період до 55 днів; базова відсоткова ставка 1,9% в грн. в місяць (22,80 % на рік); розмір щомісячних платежів (включаючи плату за використання кредитних коштів в звітному періоді) 7% від заборгованості непогашеним протягом пільгового періоду, строк внесення щомісячних платежів 25 число місяця наступним за звітним; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості, що складається пеня (1) + пеня (2) = базова процентна ставка за договором)/30 - нараховується за кожний день прострочення кредиту, пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 10 грн. в місяць, нараховуються 1 раз на місяць при наявності прострочення за кредитом і відсотками 5 або більше днів при виникненні прострочення на суму понад 50 грн.; штраф при порушенні строку платежів по будь-якому із грошових зобов`язань, більш чим на 120 днів 250 грн. + 5% від суми позову (а.с.15). Таким чином, між сторонами у справі виникли кредитні правовідносини на підставі укладеного кредитного договору, який складається із Заяви та Довідки умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 03.07.2007 року. Сторонами були узгоджені усі істотні умови, які є обов'язковими для кредитних договорів, зокрема щодо порядку надання кредитних коштів, відсоткової ставки за користування коштами, строків та порядку погашення заборгованості, відповідальність за порушення зобов'язання, тощо. Факт використання кредитних коштів їх періодичного повернення частинами відповідач визнала. На підставі виписки про рух коштів за період з 03.07.2007 року по 29.03.2018 року установлено, що позичальник використовувала кредитні кошти за допомогою кредитної картки № [NUMBER], останній платіж шляхом поповнення готівковими коштами своєї картки у терміналі самообслуговування у м.Тростянець відповідач здійснила 06.08.2014 на суму 500 грн. (а.с.13, 60-65). Відповідно до довідки АТ КБ «Приватбанк» відповідачу була видана кредитна картка: № [NUMBER] зі стартом карткового рахунку 03.07.2007 та терміном дії до липня 2015 року включно (а.с.59). Не погоджуючись із заявленими банком позовними вимогами, [PERSON] просила застосувати наслідки пропуску банком строку позовної давності, тобто, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з цих підстав. Згідно з матеріалами справи за розрахунком позивача непогашена заборгованість відповідача за договором б/н від 03.07.2007 року станом на 29.03.2018 року складає 116655,81 грн., у тому числі: 7698,48 грн. - заборгованість за кредитом; 108957,33 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом у період з 03.07.2007 по 31.10.2017 (а.с.8-12). Так, згідно з частиною 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Отже, передумовою для виникнення у позичальника обов'язку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем. Підписуючи 03.07.2007 року анкету-заяву, відповідач вказала, що вона погоджується і приєднується до Умов та Правил надання банківських послуг. Крім того, відповідач погодилася і з встановленою банком на момент підписання анкети-заяви та довідкою про умови кредитування процентною ставкою за користування кредитом на рівні, що не перевищує 1,9 % річних, оскільки, використавши кредитні кошти, які банк запропонував надати позичальнику на умовах сплати ним вказаної процентної ставки, [PERSON] їх періодично повертала, тобто, вчинила дії, що свідчать про згоду на запропоновані банком умови кредитування. Заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку та Довідка про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 03.07.2007, на які погодився позичальник, не містять строку дії укладеного між сторонами кредитного договору. За таких обставин, за відсутності умов про строк дії кредитного договору, тобто обов'язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами до дня закінчення строку кредитування, тобто по 31.07.2015 рік. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Отже, проценти нараховуються в межах дії договору (карти), який в даному випадку спливає із закінченням дії карти. Позивач має право після закінчення строку дії картки на стягнення відповідних виплат за статтею 625 ЦК України, але таких вимог позивач не заявив. Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Відповідач частково повертала кредит, здійснивши останній платіж 06.08.2014 року у сумі 500 грн., чим визнала як наявність кредитної заборгованості, оскільки сплатила кошти на її часткове погашення, так і строк кредитування по 31.07.2015 року, оскільки здійснила часткове повернення боргу за допомогою кредитної картки. Крім того, позичальник згідно умов кредитного договору мала обов'язок щомісячно повертати банку кредит (до 25 числа місяця, наступного за звітним) та до закінчення строку дії кредитної картки сплачувати 22,8 % річних за використання кредитних коштів. Проте, після останнього платежу у серпні 2014 року обов'язок щодо наступного чергового платежу по 25.09.2014 року позичальник не виконала і в послідуючому борг також не повертала. Операція з перерахування банком 04.02.2015 року у сумі 455,73 грн. 31.03.2015 року у сумі 578,13 грн., 06.04.2015 року у сумі 10 грн., 28.04.2015 у сумі 18,13 грн. на погашення кредитної заборгованості були здійснені в автоматичному режимі, тобто, без відома та згоди позичальника, а тому ці платежі не можуть вважатись частковим виконанням зобов'язання відповідачем. Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про усну чи письмову домовленість між позивачем і відповідачем з приводу автоматичного погашення кредитної заборгованості за рахунок позичальника з використання інших рахунків в установі банку. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України). Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 2 та ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частини 1 статті 261 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Оскільки сторонами кредитного договору обумовлено повернення кредиту частинами, тому право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу, а відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Водночас, як зазначалось вище, відповідач мав повернути банку заборгованість у повному обсязі в останній день дії кредитної картки, тобто 31.07.2015 року, а відтак, позивач має право захистити порушене право відносно кожного простроченого позичальником щомісячного платежу у межах трирічного строку позовної давності, що обчислюється з дати закінчення строку дії картки, по день звернення до суду (07.06.2018 року) - згідно із штампом погашення марок на конверті (а.с.31). Цей період включає вимоги про стягнення кредитного боргу і процентів за користування кредитом стосовно кожного простроченого платежу, строк давності якого не минув, а саме: за період з 07.06.2015 року по 31.07.2015 року, тобто по останній день дії кредитної картки. Оскільки борг по тілу кредиту після останнього платежу залишився незмінним і становить 7698,48 грн, тому, ураховуючи обов'язок позичальника сплачувати банку щомісячно 22,80% річних за користування цими коштами, заборгованість по процентам за період з 07.06.2015 року по 31.07.2015 року становить 262,51 грн ((7698,48 грн. х (22,8% /365 днів = 0,062) х 55 днів (кількість днів прострочення за період з 07.06.2015 року по 31.07.2015 року))/100), яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку. Оскільки після 31.07.2015 року позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитними коштами, тому вимоги позивача про стягнення кредитної заборгованості за період з 01.08.2015 задоволенню не підлягають. Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 7960,99 грн., яка складається з 7698,48 грн боргу по тілу кредиту, 262,51 грн. боргу по процентам за користування кредитом, в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено в сумі 7960,99 грн., тобто на 6,82 %, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 120,17 грн. (1762 грн.* 6,82 %) судового збору.

Outcome: partial