Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Представник позивача, громадянина України, [PERSON], на підставі договору про надання правової допомоги - адвокат, Попов М. Г., звернувся до суду з позовом до громадянки Російської Федерації, [PERSON], та ГО «Український кризовий медіа-центр», треті особи: ТОВ «5 Канал ТВ», ТОВ «Інформаційне агентство «УНН», ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна», Інформаційне агентство «Рейтер», - з урахуванням уточнень в редакції від 20.03.2015, про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди у розмірі 25000 грн.. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що відповідач, [PERSON], яка є російською «правозахисницею», організатором групи «Груз 200», в соціальній мережі «Фейсбук» та іншим шляхом відносно позивача неодноразово поширювала недостовірну інформацію, наклепницького характеру, зокрема: [INFO] під час виступу на організованій ГО «УКМЦ» прес-конференції в приміщенні готелю «Україна» по вул. Інституцькій, 4 у м. Києві, тривалістю близько півгодини ( 27 хв. 15 сек.), публічно, у присутності представників провідних національних та міжнародних ЗМІ: ТОВ «5 Канал ТВ», ТОВ «Інформаційне агентство «УНН», ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна», Інформаційне агентство «Рейтер», починаючи з 20 хв. 20 сек., у відповідь на запитання журналіста, заявила про його нібито кримінальне минуле, а саме: мовою оригіналу: «С учетом того, что господин [PERSON], дважды сидевший. Те, кто знает и пытался биографию его там найти. Я вас, вас приглашаю прочитать мою статью в блоге. Она называется «[PERSON], детка, отвянь», к сожалению так. Так вот там я рассказываю о его биографии и о том, что человек в течение пяти лет, о которых никто не знал, то есть тайна, покрытая мраком, он просто сидел у вас здесь за убийство, и потом за попытку убийства. Поэтому, в данном случае человек, который ненавидит Украину, давно отсюда сбежал, который поливает грязью эту страну, живет в Голландии в настоящий момент с литовской визой, которую надо сейчас продлевать, я не думаю, что не думаю, что это лучший оппонент, вернее лучший журналист с хорошей репутацией, которому стоит верить». Відеозапис прес-конференції з інформацією недостовірного змісту розмістила на особистому сайті: [NUMBER], де поміщена й стаття під назвою - «[PERSON], детка, отвянь», з посиланням: [NUMBER], наступного змісту: «… источник утверждает, что [PERSON] таки был осужден. Первый раз за ограбление он попал в исправительную колонию - Мартусовку, где не только научился многое делать своими руками, но был отмечен руководством как отменный стукач. Именно в это время он получал свои первые писательские (журналистские) навыки. В чем участвовал, о том и писал. Впоследствии это стало его хобби на всю жизнь. За что был опущен неоднократно. И это вызвало у него почти стойкую импотенцию, и, как следствие - ненависть к женщинам. Научился бояться сильных, а слабым мстил беспощадно. Но начальству такой осведомитель был на руку. Второй раз он отделался отсидкой в Киевском СИЗО за как бы непредумышленное убийство, хотя все знали, что убийство было умышленным. Откупился щедро». Поширення відповідачем, [PERSON] недостовірної інформації, відносно позивача про нібито його кримінальне минуле на всю країну та за її межами стало можливим за сприяння, технічної та інформаційної підтримки відповідача, ГО «УКМЦ», яка постійно проводить прес - конференції за участю політиків, державних та громадських діячів, представників силових відомств, військових тощо, запрошує представників вітчизняних і зарубіжних ЗМІ, та різних осіб (у тому числі, заздалегідь розміщуючи на сайті відповідні анонси), здійснює висвітлення обговорюваних тем як у режимі он-лайн, так і запису багатьма каналами, та розмістила відеозапис прес-конференції від [INFO] з висловлюваннями наклепницького характеру на своєму сайті: [NUMBER] та інтернет-ресурсі «Ютуб» з посиланням https: [NUMBER]. Позивач є публічною людиною, відомий український журналіст, медіа-експерт, автор багатьох публікацій з теми організованої злочинності в країні, політичний біженець в Євросоюзі, в журналістиці з 2005, співпрацював з провідними друкованими - та інтернет - виданнями України, ближнього та дальнього зарубіжжя, відзначений за професіоналізм, має власний інтернет - канал, веде відео - блог, який користується широкою популярністю, сторінку в соціальній мережі «Фейсбук». Поширення відповідачем, [PERSON], завідомо неправдивої інформації про те, що позивач був засуджений і двічі відбував покарання за тяжкі злочини - вбивство та замах на вбивство, потягло за собою низку негативних наслідків, завдало значної шкоди престижу як журналіста та професіонала, принизило честь та гідність, ділову репутацію, нанесло велику образу, як людині та особистості, сприяло дискредитації в суспільстві, створенню серед слухачів (телеглядачів), читачів Інтернет - ресурсу, користувачів соціальних мереж негативного іміджу та репутації, як колишнього злочинця, порушило відносини з оточуючими людьми, навіть з дуже близькими, в соціальних мережах, на мобільний телефон - усіма можливими шляхами обрушився «шквал» дзвінків та повідомлень з критикою, запитаннями, чи дійсно він вбивав когось та був засуджений, і відбував покарання, що завдало стійких тривалих душевних страждань, викликало депресію, тому виходячи зі ступеню тяжкості та тривалості душевних страждань, поширеності недостовірної інформації та наслідків, позивач оцінює розмір морального відшкодування в 25000 грн.. Представник позивача просив позов задовольнити: Визнати інформацію, публічно поширену [INFO] громадянкою Російської Федерації, [PERSON], на прес-конференції, організованій ГО «УКМЦ», щодо вчинення позивачем тяжких та будь-яких інших злочинів, притягнення будь-коли до кримінальної відповідальності, в тому числі, відбування ним покарання у вигляді позбавлення волі - недостовірною та такою, що посягає на честь, гідність та ділову репутацію. Зобов'язати ГО «УКМЦ» організувати, провести та публічно висвітлити прес-конференцію громадянки Російської Федерації, [PERSON], з приводу спростування нею поширеної відносно позивача недостовірної інформації на прес-конференції [INFO] р., завчасно повідомити її про день, час та адресу проведення заходу, а також представника позивача і керівництво ТОВ «5 Канал ТВ», ТОВ «Інформаційне агентство «УНН», ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна», Інформаційне агентство «Рейтер» для направлення журналістів вказаних ЗМІ для висвітлення цієї прес - конференції. Зобов'язати громадянку Російської Федерації, [PERSON], спростувати недостовірну інформацію щодо фактів вчинення позивачем будь-коли та будь-яких злочинів, притягнення будь-коли до кримінальної відповідальності, у тому числі відбування ним покарання у вигляді позбавлення волі шляхом її поширення, тобто публічно виступити на прес-конференції, організованій ГО «УКМЦ», та повідомити суспільство і запрошених осіб про недостовірність вказаної інформації. Стягнути з громадянки Російської Федерації, [PERSON], на користь позивача завдану поширенням недостовірної інформації моральну шкоду в сумі 25 000 грн. та судові витрати. Відповідач, ГО «УКМЦ», позовні вимоги не визнав, вважає безпідставними і необґрунтованими, у письмових запереченнях зазначив, що не є ЗМІ або інформаційною агенцією, та розповсюджувачем друкованої інформації, а також інформації через теле-, радіо-, чи у будь - який інший спосіб у ефірі. УКМЦ та його посадові особи не є автором чи розповсюджувачем будь-якої інформації про кримінальне минуле позивача, в тому числі [INFO] р., сам по собі факт організації та проведення прес-конференції в приміщенні готелю «Україна» ніяким чином його прав не порушив. УКМЦ у будь-яких правовідносинах з громадянкою Російської Федерації, [PERSON], не перебуває, й не може відповідати за її дії, як учасника заходу, або ж керувати нею чи примушувати у майбутньому будь-що робити або говорити. Просив у позові відмовити. У судовому засіданні представник позивача на підставі договору про надання правової допомоги від [INFO] р. - адвокат, Попов М.Г., підтримав уточнені позовні вимоги з наведених у заяві підстав, просить задовольнити. Представники відповідача, ГО «УКМЦ», на підставі довіреностей, [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги не визнали з підстав, наведених у запереченнях, у задоволенні просять відмовити, додатково пояснили, що медіа-центр, не будучи ЗМІ, не впливає на зміст та не несе відповідальності перед третіми особами за поширювану учасниками заходів інформацію, чи висловлювання ними власної думки тощо, що зазначено у відповідному повідомленні, розміщеному на сайті. УКМЦ надає підтримку ЗМІ, які висвітлюють ситуацію в Україні, регулярно проводить брифінги, прес-конференції для обговорення найактуальніших подій, зокрема: у національній безпеці, військовій, політичній, економічній та інших сферах суспільного життя, але не надає учасникам цих заходів будь-яких переваг, підтримки чи сприяння, та нікого не обмежує брати участь в їх проведенні, заздалегідь поміщає на своєму сайті визначену тематику та дати, і всі бажаючі можуть подати відповідні заявки. Особа позивача, його діяльність не могли бути темою обговорення [INFO] р. на прес-конференції. [PERSON] брала участь на загальних засадах, шляхом подання заявки, навела в своєму виступі інформацію, що є предметом судового розгляду, з власних міркувань. УКМЦ записи заходів не здійснює, не зберігає диски, у тому числі прес-конференції від [INFO], не розміщував відеозапис на власному сайті, розмістити на інтернет-ресурсі «Ютуб» міг будь-який користувач. Відповідач, [PERSON], у судове засідання повторно не з»явилась, судові документи та повістки - повідомлення, надіслані за останнім відомим її місцем перебування в Україні, не вручені, повернуті поштою до суду, про опублікування оголошення в газеті «Урядовий кур»єр» про дату та місце розгляду справи, надане представнику позивача на виконання, дані і матеріалах справи відсутні. Представники третіх осіб, ТОВ «5 Канал ТВ», ТОВ «Інформаційне агентство «УНН», ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна», Інформаційне агентство «Рейтер», у судове засідання повторно не з»явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, [PERSON], та представників третіх осіб, на підставі наявних у ній даних і доказів. Суд, заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Так, положеннями ст. ст. 1, 11 Загальної декларації прав людини визначено, що всі люди народжуються вільними і рівними у своїй гідності та правах. Вони наділені розумом і совістю і повинні діяти у відношенні один до одного в дусі братерства. Кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Саме такі принципи закладені в національному законодавстві, зокрема: нормами ст. ст. 3, 32 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом з тим, ч. 1 ст. 34, ст. 68 Конституцій України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Наведені Конституційні норми містяться в нормах ст. 302 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов'язана робити посилання на таке джерело. Тобто, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Пленум Верховного Суду України у п. 15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009, № 1 роз»яснив, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; …, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Суд установив, що [INFO] р. громадянка Російської Федерації - відповідач, [PERSON], у виступі на прес-конференції, тривалістю близько півгодини ( 27 хв. 15 сек.), організованій ГО «УКМЦ» у приміщенні готелю «Україна» по вул. Інституцькій, 4 у м. Києві, публічно, у присутності представників ЗМІ, зокрема: ТОВ «5 Канал ТВ», ТОВ «Інформаційне агентство «УНН», ТОВ «Телерадіокомпанія «Україна», Інформаційне агентство «Рейтер», починаючи з 20 хв. 20 сек., у відповідь на запитання журналіста, поширила недостовірну інформацію про нібито кримінальне минуле позивача, а саме: за мовою оригіналу: «С учетом того, что господин [PERSON], дважды сидевший. Те, кто знает и пытался биографию его там найти. Я вас, вас приглашаю прочитать мою статью в блоге. Она называется «[PERSON], детка, отвянь», к сожалению так. Так вот там я рассказываю о его биографии и о том, что человек в течение пяти лет, о которых никто не знал, то есть тайна, покрытая мраком, он просто сидел у вас здесь за убийство, и потом за попытку убийства. Поэтому, в данном случае человек, который ненавидит Украину, давно отсюда сбежал, который поливает грязью эту страну, живет в Голландии в настоящий момент с литовской визой, которую надо сейчас продлевать, я не думаю, что не думаю, что это лучший оппонент, вернее лучший журналист с хорошей репутацией, которому стоит верить». Зі змісту сказаних слів зрозуміло, що начебто [PERSON] протягом п»яти років був двічі судимий: за вбивство та потім за замах на вбивство, і двічі відбував покарання за вчинені ним злочини у вигляді позбавлення. При цьому, відповідач, [PERSON], не опираючись на офіційні джерела чи/або наявність судових вироків, відсилає до своєї ж статті аналогічного змісту під назвою - «[PERSON], детка, отвянь», розміщеної нею на особистому сайті: [NUMBER] в блозі з посиланням: [NUMBER], на якому розмістила відеозапис цієї прес-конференції від [INFO] р. з текстом виступу, що містить опорювану інформацію. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). Пункт 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» закріплює те, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під час судового розгляду досліджений диск відеозапису прес-конференції від [INFO] р., отриманий представником позивача з неофіційного джерела, зі змістом виступу відповідача, [PERSON], що містить інформацію про те, що позивач протягом п»яти років відбував покарання за вбивство, і потім за замах на вбивство ( «сидів» ), тобто за тяжкі злочини проти життя та здоров»я особи, який відповідає дійсності, та розміщений нею на особистому сайті з посиланням на [NUMBER], де знаходиться по теперішній час, що перевірено судом у присутності учасників процесу. При цьому, представники відповідача, УКМЦ, зміст відтвореного відеозапису не заперечують, лише стверджують, що медіа-центр не є ЗМІ та поширювачем інформації, не здійснював відеозапис прес-конференції від [INFO], і не розміщував на власному сайті, а розмістити на інтернет-ресурсі «Ютуб» може будь-який користувач, що, власне, й не може вважатись поширенням. Крім того, представники відповідача УКМЦ , заперечуючи проти позову, посилаються на те, що медіа-центр, як громадська організація, здійснюючи свою діяльність відповідно до статутних завдань та повноважень, не порушував права та інтереси позивача, жодної підтримки чи сприяння відповідачу, [PERSON], в поширенні оспорюваної інформації не надавав, ніяких правовідносин з нею не має, її участь в прес-конференції обумовлена загальним процедурним порядком, шляхом подання заявки, тому не може відповідати ні за недостовірність змісту інформації, ні за її поширення. Представник позивача у підтвердження позовних вимог до УКМЦ у частині сприяння, надання технічної та інформаційної підтримки відповідачу, [PERSON], в поширенні недостовірної інформації про нібито кримінальне минуле позивача жодних належних та допустимих доказів не надав, не довів наведене в заяві обґрунтування. Таким чином, суд достеменно встановив, що у судовому засіданні підтверджений факт розповсюдження відповідачем, [PERSON], інформації щодо кримінального минулого позивача, зокрема: що він протягом п»яти років був двічі судимий: за вбивство та замах на вбивство, і двічі відбував покарання за вчинені ним злочини у вигляді позбавлення волі. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (ст. 10), яка згідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02. 2006 р. (зі змінами), є частиною національного законодавства передбачено: що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідними в демократичному суспільстві. Отже, за змістом вказаної ст. 10 Конвенції право на свободу вираження поглядів не є необмеженим. Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009, № 1 роз»яснив, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Представник позивача посилається на те, що інформація, поширена відповідачем, [PERSON], [INFO] р. у виступі на прес-конференції, що має ознаки негативного, образливого спрямування щодо позивача, недостовірна, тобто не відповідає дійсності, оскільки він ніяких злочинів не вчиняв, не був судимий і не відбував покарання у вигляді позбавлення волі, Будь-яких доказів достовірності інформації, яка є предметом судового розгляду, судових вироків про засудження позивача за вчинення тяжких злочинів проти життя та здоров»я особи, передбачених розділом II КК України тощо, не встановлено. У матеріалах справи є роздруківка з сайту МВС України сумнівного походження про те, що [PERSON] знаходиться в розшуку як особа, яка обвинувачується за ч. 2 ст. 383 КК України, що не має ніякого доказового навантаження ( а. с. 118). Суд погоджується з доводами представника позивача, що поширена інформація, яка не відповідає дійсності, є твердженнями про факти, які не мають підґрунтя, оскільки йде мова про нібито кримінальне минуле позивача, вчинення ним тяжких злочинів та відбування покарання: вбивство і замах на вбивство, які він не вчиняв, проте ототожнюється з особою злочинця, що порушує його права та свободи, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію, сприяє формуванню негативної громадської думки серед широкого кола громадян і в суспільстві в цілому. Тобто, дані твердження у розумінні ст. 30 Закону України «Про інформацію» не є оціночними судженнями, оскільки містять фактичні дані про минуле позивача та надають змогу перевірити висловлювання на предмет їх відповідності дійсності. Відповідно до повідомлення Департаменту інформаційно - аналітичного забезпечення МВС України, за результатами перевірки, від [INFO] [NUMBER], будь-яка інформація про засудження [PERSON], [INFO], станом на [INFO] в МВС України відсутня ( а. с. 105). Пунктом 2 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Разом з цим, відповідно до ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою вчиненні злочину не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Такої позиції дотримується Європейський Суд з прав людини, зазначивши у своєму рішенні від 10.02.1995 р. в справі «Аллене де Рібермон проти Франції», що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх решти органів держави. Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 12.01.2012 р. в справі «Довженко проти України», встановлено порушення п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо прав заявника на презумпцію невинуватості з огляду на те, що заяви посадових осіб, які надавали засобам масової інформації коментарі щодо кримінальної справи, містили недвозначні твердження щодо вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів у той час, як остаточного вироку у цій справі ухвалено не було, що могло вплинути на оцінку обставин справи судом та сприяло поширенню серед громадськості упевненості у винуватості заявника. Частинами 1, 2, 5 ст. 17 КПК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загально - правовому і процесуальному значеннях. Як загально - правова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об'єктивне правоположення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Навіть повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до ст. 124 Конституції України носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Отже лише вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість особи. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною ч. 2 ст. 16 ЦК визначені способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно до положень ст. ст. 201, 297, 299 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації, що відповідає Основному закону України. Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Частинами 1, 7 ст. 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Враховуючи, що предметом спору та відповідно дослідження в даній справі є недостовірна інформація, поширена відповідачем, [PERSON], у виступі на прес-конференції [INFO] р., зокрема: щодо наявності у позивача двох судимостей ( за вбивство та замах на вбивство), двох фактів відбування покарань за вчинені ним злочини у вигляді позбавлення волі протягом п»яти років, то саме ця інформація підлягає спростуванню. Відповідно до п. п. 24, 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, N 1, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Крім того, п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 280 ЦК України , якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Пленум Верховного Суду України у постанові від 31.03.1995 р. № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» роз»яснив, що під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При з'ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, суд зважає й на те, що прес-центр УКМЦ є авторитетним публічним майданчиком, який користується широкою популярністю серед населення та в суспільстві в цілому, оскільки сприяє освітленню важливих, доленосних подій та процесів, що відбуваються в Україні та світі, тому вважає неприпустимим його використання для поширення недостовірної інформації такого характеру, яка за обставинами справи може бути пояснена нічим іншим, як зведенням особистих рахунків. Суд враховує, що у матеріалах справи відсутні докази про глибину моральних страждань позивача, що супроводжуються депресією тощо, бере до уваги диск з копією відеозапису виступу відповідача, [PERSON], на прес-конференції [INFO] р., який підтверджує характер правопорушення, що має негативний вплив на репутацію особи як у приватному, так і соціальному просторі, також виходячи з вимог розумності та справедливості, вважає необхідним зменшити розмір морального відшкодування до 5 000 грн.. Виходячи з передбачених законом способів захисту порушеного права та інтересу особи, диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов висновку, що спростування недостовірної інформації повинно бути здійснено у такий самий спосіб, у який ця інформація була поширена, а саме: шляхом зобов'язання відповідача, [PERSON], протягом одного місяця, після набрання рішення законної сили, під час виступу на черговій прес - конференції, що організовується та проводиться ГО «УКМЦ», щодо участі в якій процедурно перешкод немає (шляхом подання відповідної заявки), спростувати недостовірну інформацію про наявності у позивача двох судимостей (за вбивство та замах на вбивство) та двох фактів відбування покарань за вчинені ним злочини у вигляді позбавлення волі протягом п»яти років. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги доведені та підлягають задоволенню частково, у частині визнання поширеної відповідачем, [PERSON], у виступі на прес-конференції [INFO] р., організованій ГО «УКМЦ», інформації щодо наявності у позивача двох судимостей ( за вбивство та замах на вбивство), двох фактів відбування покарань за вчинені ним злочини у вигляді позбавлення волі протягом п»яти років, недостовірною, та такою, що порочить його честь, гідність та ділову репутацію, зобов»язання її протягом одного місяця, після набрання судовим рішення законної сили, у той самий спосіб спростувати недостовірну інформацію, та стягнення з неї на користь позивача моральної шкоди в сумі 5000 грн., у решті позовних вимог, а також до ГО «УКМЦ» відмовляє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача витрати від сплати судового збору в сумі 487 грн. 20 коп.. На підставі наведеного, ст.ст. 32, 34, 68, 124 Конституцій України, ст. ст. 1, 11 Загальної декларації прав людини, ст. ст. 6, 10 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 15, 16, 23, 201, 275, 277, 280, 297, 299, 302 ЦК України, ст. 30 Закону України «Про інформацію», постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009, № 1,

Outcome: partial