Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-30 00:00:00

Представник позивача за довіреністю адвокат Блонський Д. М., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування земельної частки (паю), право на яку посвідчене сертифікатом на земельну частку (пай) серії [NUMBER] із земель, що перебувають у колективній власності КСП ім. Горького площею 6,52 умовних кадастрових гектари, зареєстрованим 09.07.1997 у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №401 укладений 23.03.2000 між [PERSON] , як дарителем, та [PERSON] , як обдарованою, посвідчений державним нотаріусом Голопристанського районного нотаріального округу за №590, недійсним, посилаючись на те, що при укладенні з відповідачем спірного договору дарування, належної позивачу земельної частки, остання вважала, що укладає саме договір довічного утримання, оскільки [PERSON] є особою похилого віку та потребує сторонньої допомоги і догляду, а [PERSON] запевнила позивача в надані з її боку постійних послуг по її догляду в замін передачі у власність відповідача вищезазначеної земельної частки. За таких обставин позивач вважає, що в зв`язку з захворюванням зору помилилась щодо природи правочину і просить суд визнати недійсним цей договір дарування. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю адвокат Блонський Д. М. позов підтримав в повному об`ємі з підстав викладених у позові, просив задовольнити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала, однак з інших підстав, а саме те, що вищезазначений договір дарування не складала, не підписувала, у нотаріуса не була, вважає себе ошуканою відповідачем. Представник відповідача адвокат Токаленко В. М., яка діє в інтересах [PERSON] , в судовому засіданні не визнала позовні вимоги, та просила у їх задоволенні відмовити. В обґрунтування своїх заперечень сторона відповідача посилається на те, що [PERSON] не вводила позивача в оману. Ніякої домовленості на той час про утримання чи догляд позивача в обмін на земельну частку між ними не було. Відповідач ніколи не спонукала позивача до укладення договору дарування, це відбулось саме за її ініціативою. Звернуто увагу суду на ту обставину, що незважаючи на свій поважний вік, [PERSON] перебувала у 2000 році при здоровому розумі і ясній пам`яті, добре розуміла та усвідомлювала значення своїх дій, добровільно, без покладання на [PERSON] будь яких обов`язків, передала останній безоплатно у власність земельну частку. Це був вияв виключно її волі. Ці обставини свідчать про те, що підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні. Крім цього, представник відповідача звертає увагу суду, що стороною позивача пропущенні строки позовної давності для звернення з вищезазначеним позовом. Вислухавши обґрунтування сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з вищенаведеного, суд розглянув справу в межах позовних вимог та за наявними в ній доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що за договором дарування від 23.03.2000, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , остання отримала в дар від [PERSON] сертифікат на земельну частку (пай) серії [NUMBER] виданого члену колективного сільськогосподарського підприємства ім. Горького, с. Долматівка Голопристанського району Херсонської області, площею 6,52 умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Відповідно до положень ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статті 717 ЦК України, договір дарування належить до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов`язань матеріального характеру. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч.3 ст.203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину. Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складено правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи. Відповідно до положень ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до положень ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. За змістом ст.230 ЦК України, правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Відмінності між цими правовими конструкціями полягають у наступному. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину), так і прав та обов`язків сторін. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підроблених документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. В тексті позову ставиться питання у визнанні недійсним договору дарування з підстав, встановлених ст. 229 ЦК України, представник позивача виходить з того, що позивач помилявся щодо природи укладеного правочину, а саме, звертаючись до суду з вказаним позовом, наголошує, що перед укладенням оспорюваного правочину, відповідач обіцяла позивачу утримання та догляд, а тому остання вважала, що укладає з відповідачем саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Однак відповідно до тексту договору дарування від 23.03.2000 судом встановлено, що ініціатива укладення саме договору дарування виходила безпосередньо від самого позивача [PERSON] . Що підтверджується підписом державного нотаріуса Голопристанської державної нотаріальної контори Негра О. А., який посвідчував договір, якими доведено, що перед посвідченням договору та підписанням його сторонами, його зміст було зачитано сторонам вголос та надано можливість самостійно прочитати текст. Тобто дарувальник розумів, який договір він укладає і бажав укласти договір дарування, позивач [PERSON] своїм підписом особисто підтверджує, що остання має необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення вільне і відповідає її внутрішній волі, правочин остання вчиняє не під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини, зловмисної домовленості, правочин не є фіктивним або удаваним. Тобто, суд приходить до висновку, що позивач не помилялася щодо природи укладеного правочину. Крім цього, в судовому засіданні, зі змісту пояснень самої [PERSON] , оспорюваний правочин остання вважає таким, що вчинено саме під впливом обману з боку відповідача. Тобто матеріалами справи встановлено, що пред`являючи даний позов, представник позивача та сам позивач просили визнати недійсним оспорюваний правочин з підстав, передбачених ст. ст. 229, 230, 233, 235 ЦК України, тобто з різних самостійних підстав - помилки, обману. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06 листопада 2009 р., правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом обману, є умисел у діях однієї зі сторін правочину. З наведених мотивів, суд вважає, що рішення суду повинно стосуватися щодо вирішення питання про визнання недійсним договору дарування з підстав укладення такого під впливом обману. Змістом положень ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, стороною позивача в судовому засіданні не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що оскаржуваний договір дарування вчинявся позивачем під впливом обману з боку відповідача, що позивачем [PERSON] неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на волевиявлення останньої, тобто не було доведено обставини, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог. Ретельний аналіз встановлених в суді обставин свідчить про те, що [PERSON] повністю розуміла природу договору дарування, а також права та обов`язки, що у неї виникнуть після його укладення. На підставі наданих суду доказів суд приходить до висновку, що укладений договір відповідав внутрішній волі позивача щодо правової природи та змісту правочину, а тому він не може бути визнаний недійсним. З огляду на це суд вважає, що підстави для визнання недійсним договору дарування, укладеного 23.03.2000 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , відсутні. Тому у задоволенні позову належить відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з повною відмовою в задоволенні позову витрати позивача по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають і покладаються на нього.

Outcome: dismissed