Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 09.09.2008 року в розмірі 23255,70 грн. та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 09.09.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») (далі по тексту позивач, банк) та [PERSON] (далі по тексту відповідач, позичальник) був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 13000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказуючи на те, що відповідач [PERSON] не виконує свої зобовязання за зазначеним кредитним договором, представник позивача звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості по кредитному договору. Представник позивача в судове засідання не зявився, але направив до суду заяву, в якій позов підтримує в повному обсязі та просить розглянути справу у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково. При цьому не заперечував факт укладання кредитного договору та отримання ним коштів, однак у звязку з тяжким матеріальним становищем просив зменшити розмір пені та штрафів. Розглянувши доводи та пояснення відповідача, приймаючи до уваги заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного. В судовому засіданні було встановлено, що 09.09.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 13000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов укладеного кредитного договору № б/н від 09.09.2008 року, договір складається із заяви позичальника, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою» та «Тарифів банку». Ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. В свою чергу, згідно зі ст. 1056-1 ЦК України, якою було доповнено ЦК України, згідно із Законом України від 12.12.2008 № 661-VI, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від\~кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склались на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України,\~в тому числі і з договорів. Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. В порушення умов кредитного договору щодо порядку та строків погашення кредитного зобовязання, вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України, відповідач [PERSON] не виконує умови договору, не погашає кредит та не сплачує відсотки. Станом на 31.08.2015 року загальна заборгованість по наданому відповідачу кредиту складає 23255,70 грн., з них: заборгованість за кредитом 12790 грн., заборгованість по процентами за користування кредитом 8270,19 грн.; заборгованість за пенею та комісією 850 грн.; штраф (фіксована частина) 250 грн., штраф (процентна складова) 1095, 51 грн. Отже, відповідач [PERSON] неналежним чином виконував прийняті ним зобовязання щодо погашення кредиту та процентів, передбачених умовами кредитного договору, внаслідок чого за відповідачем утворилась прострочена заборгованість за кредитом та прострочена заборгованість за процентами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Оцінивши всі докази у їх сукупності, з урахуванням правових обґрунтувань та позицій сторін, з урахуванням наведених висновків щодо неналежного виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором зі своєчасного повернення кредиту, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості по кредиту та стягнення заборгованості за відсотками у загальному розмірі 21060,19 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме та нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 549, п. 3. ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання\~настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобовязання. Відповідно до п. 8.6 «Умов і правил надання банківських послуг» при порушенні позичальником строків сплати будь-якого грошового зобовязання, яке передбачене даним договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Разом із тим, у\~відповідності до ч. 2. ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Нормами діючого законодавства не передбачено нарахування штрафу, як неустойки, в твердій грошовій сумі. Таким чином, з огляду на вищенаведені положення діючого законодавства, враховуючи умови договору, яким передбачено нарахування штрафу за невиконання позичальником умов строку сплати відсотків за кредитом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] штрафу в сумі 500 грн. не відповідають положенням ч. 2 ст. 549 ЦК України, тому не можуть бути задоволені. До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються з ч. 2 ст. 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. В судовому засіданні було встановлено, що відповідач знаходиться у тяжкому матеріальному становищі, у звязку з чим просить суд зменшити розмір пені та штрафів, а тому виходячи з положень вищевказаної статті, суд вважає можливим заборгованість за пенею і комісією у розмірі 850 грн., а також штраф в розмірі 1095,51 грн., як відсоткову складову, не стягувати. Отже, загальна заборгованість за договором № б/н від 09.09.2008 року становить: 23255,70 грн. 850 грн. 250 грн. 1095,51 грн. = 21060,19 грн. Вирішуючи питання розподілу витрат, повязаних з розглядом справи суд виходить з того, що відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial