Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON] акціонерного товариства «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки та відповідно до уточнених позовних вимог просив: - у рахунок погашення заборгованості перед [PERSON] акціонерним товариством «Укрсоцбанк» за Договором кредиту № 2006/13-2.06/1035 від 14.12.2006 року в розмірі 399 744.59 доларів США в гривневому еквіваленті на дату прийняття рішення суду звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 83,3 кв. м., що знаходиться за адресою: Україна, [ADDRESS], шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів, ціну встановити на підставі незалежної оцінки, проведеної 08.06.2017 р. субєктом оціночної діяльності ТОВ «БІЗНЕС АССІСТ», на рівні 1 713 314,00 гривень та судовий збір у сумі 14887,50 гривень. При цьому представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» посилається на те, що відповідач [PERSON] не виконує належним чином взяті на себе зобовязання відповідно до укладеного договору переводу боргу № 06-09/2204 від 07 жовтня 2008 р. та відповідно кредитного договору № 2006/13-2.06/1035 від 14.12.2006 р., у забезпечення виконання яких 14.12.2006 р. було укладено Іпотечний договір № 2958. Представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» за довіреністю № 02-36/608 від 16.02.2017 р. [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю №1243 від 19.07.2017 р. [PERSON] у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав передбачених у запереченнях. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як передбачено ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту передбаченіст. 16 ЦК України. Судом встановлено, що 14.12.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2006/13-2.06/1035, відповідно до якого позивач [PERSON] акціонерне товариство «Укрсоцбанк» надав [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти в еквіваленті грошового зобовязання в сумі 164\~000,00 доларів США за курсом НБУ на дату видачі, з порядком повернення заборгованості відповідно до п. 1.1. Договору кредиту, та кінцевим терміном повернення всієї заборгованості за Договором кредиту до 13.12.2031 року, зі сплатою 12,20 % річних. 07 жовтня 2008 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір переводу боргу №06-09/2204, згідно з яким [PERSON] передав, а новий боржник [PERSON] прийняла на себе зобовязання боржника перед кредитором до повернення залишку заборгованості по кредиту за користування кредитом у розмірі 14% річних. У забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором від 14.12.2006 р. було укладено Іпотечний договір № 2958 між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON]. 14.10.2008 р. сторони уклали договір про внесення змін до Іпотечного договору №1 , яким було змінено власника предмета іпотеки на [PERSON]. Відповідно до п.1 Іпотечного договору Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання позичальником зобовязань наступне нерухоме майно: двокімнатну квартиру загальною площею 83,3 кв. м, яка знаходиться за адресою: Україна, [ADDRESS], що належить [PERSON] на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу № 026630 від 07.10.2008 року. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до п. 1.1.1 Договору кредиту відповідач [PERSON] зобовязалась погашати кредит щомісячно згідно із графіком, який передбачений вказаним договором, а також відповідно до п.2.4.5 Договорів кредиту сплачувати проценти та комісію в строки, встановлені договором. Відповідач у порушення норм закону та умов кредитного договору повернення кредиту та сплати відсотків за кредит здійснювала із простроченням. У результаті неналежного виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань за договорами виникла заборгованість, яка станом на 08.07.2016 р. згідно з розрахунками становить 399744,59 доларів США, з якої: сума заборгованості 149 774.52 дол. США, сума заборгованості за відсотками в розмірі 156 686.59 доларів США, заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту 20 720.19 доларів США та сума пені за несвоєчасне повернення відсотків розміром 72 563.29 доларів США. На виконання вимог ч. 5 розділу ХVII Прикінцеві та перехідні положення ЗУ Про акціонерні товариства АКБ Укрсоцбанк перейменовано на ПАТ Укрсоцбанк. Відповідно до Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 року данні зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи. Судом розглянуті заперечення на позовну заяву, подані представником відповідача [PERSON], де зазначено, що позивач пропустив строк позовної давності, адже звернення до Третейського суду не переривало сплив цього строку. Дані міркування обґрунтовано тим, що Третейський суд не мав правових підстав виносити рішення по даній категорії справ. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З огляду на вищевикладене, слід зазначити, що позивач реалізував своє право на звернення до суду без пропущення строків позовної давності. Така правова позиція сформована Постановою Верховного суду України від 21 січня 2015 р. по справі №6-214цс14. Представник відповідача стверджує, що сплив строк позовної давності щодо даного позову, так як останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснила 22.06.2010 р., і відповідно за визначенням пункту 4.5 Додаткової угоди №1 до договору кредиту №2006/13-2.06/1035 від 14.12.2006 р. строк користування кредитом вважається таким, що сплив уже через 90 днів з моменту внесення останнього платежу, тобто з 22.09.2010 р. Проте суд вважає ці доводи хибними. В такому випадку відповідачу слід було достроково виконати взяті на себе зобовязання: якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України (ч.2 ст.1050 ЦК). Як зазначено у письмових поясненнях представника позивача ПАТ Урсоцбанк, в договорі кредиту був встановлений кінцевий строк повернення заборгованості 13.12.2031 р., а отже, зважаючи на те, що зобовязання відповідачем не виконані, договір є чинним на даний час. Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно з ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до договору іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з ч. 1 ст. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 4 Іпотечного договору від 14.12.2006 р., Іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет Іпотеки в разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечене іпотекою за цим Договором. Предметом іпотеки за Іпотечним договорам від 14.12.2006 року є двокімнатна квартира загальною площею 83,3 кв. м, яка знаходиться за адресою: Україна, [ADDRESS]. Згідно договору Іпотеки від 14.12.2006 року вартість Предмета іпотеки становить 18\~280,00 (вісімнадцять тисяч двісті вісімдесят) гривень за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору. Згідно з положенням ст. 5 Закону України «Про іпотеку», вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 43 Закону України «Про іпотеку», початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Як роз'яснено в п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). У звіті № ВА 170606-001 про незалежну оцінку вартості квартири загальною площею 83,3 кв. м № 11 в буд. 88 по вул. Мала Арнаутська в м. Одесі субєкта оціночної діяльності ТОВ «Бізнес Ассіст» (сертифікат №813/16 від 21.10.2016 р. посвідчення про підвищення кваліфікації оцінювача МФ № 1210-ПК від 04 грудня 2014 року) наявний висновок про вартість вказаного нерухомого майна, котра становить 1\~713 314 (один мільйон тринадцять тисяч триста чотирнадцять) грн. Абзацом 7 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно Іпотечного договору, звернення стягнення на Предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки в спосіб зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі купівлі-продажу в порядку, встановленому\~статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване\~статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Відповідно до ст. 41 Закону № 898-ІV, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої\~Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього\~Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку»\~після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Аналогічні положення передбачені ст. 7 Договору іпотеки, згідно якої після прийняття рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, за бажанням іпотекодердателя, іпотекодержателю або іншій особі, зазначеній іпотекодержателем, предмет іпотеки передається в управління на період до його реалізації. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки за рішенням суду із прилюдних торгів за початковою ціною 1\~713\~314 (один мільйон тринадцять тисяч триста чотирнадцять) грн., є законною, обґрунтованою та підлягає задоволенню. Рішення суду про стягнення кредитної заборгованості відповідачем до цього часу не виконано, і докази вжиття ним заходів для виконання своїх зобовязань не надані. Недобросовісної поведінки зі сторони кредитора по матеріалам справи не вбачається. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Outcome: approved