Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Представник позивача 30.07.2014 року звернувся в суд з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що 26.10.2007 року між ВАТ КБ «Надра» та відповідачем було укладено кредитний договір №08/10/2007/840К-2998, відповідно до якого, відповідачу було видано кредит у розмірі 88729,05 доларів США на строк до 09.10.2037 року, зі сплатою відсотків за користування цим кредитом у розмірі 13,39 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між сторонами було укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого, гарантією повернення кредиту відповідачем стали чотири земельні ділянки, що знаходяться по вул. Набережній в с. Гур'ївка Новоодеського району Миколаївської області, які були передані відповідачем в іпотеку. Посилаючись на порушення відповідачем умов вищевказаного кредитного договору, на не виконання ним своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, внаслідок чого, станом на 21.07.2014 року, у відповідача виникла загальна заборгованість по кредитному договору в сумі 175558,09 доларів США, позивач просив суд в рахунок погашення існуючого заборгованості по кредитному договору звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на земельні ділянки: першу, площею 0,2256 га, що розташована по [ADDRESS], другу, площею 0,2339 га, що розташована по [ADDRESS], третю, площею 0,2494 га, що розташована по [ADDRESS], четверту, площею 0,2428 га, що розташована по [ADDRESS], шляхом продажу предмета іпотеки позивачем, з укладенням від його імені договору купівлі-продажу нерухомого майна будь-якій особі-покупцеві на умовах та в порядку викладеному в ст.38 Закону України «Про іпотеку», з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів в органах нотаріату та технічної документації, а також наданням позивачу всіх повноважень, належних продавцю, необхідних для здійснення цього продажу. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду справи. На адресу суду від представника позивача надійшла письмова заява, в якій посилаючись на свою зайнятість, представник позивача підтримуючи заявлений позов, просив суд розглянути дану справу у відсутність представника позивача, не заперечуючи проти заочного розгляду справи у випадку неявки відповідача. Відповідач в судове не з'явився і про причини своєї неявки суду не повідомив, хоча повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду справи. На адресу суду повернулись судові виклики з поштовою відміткою, яка свідчить про те, що відповідач за своїм зареєстрованим місцем проживання не проживає. Відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, відповідач вважається таким, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи. Неявка відповідача до суду визнана без поважних причин. Справа, у відповідності з вимогами ст.ст.169, 224-226 ЦПК України, розглянута судом у відсутність представника позивача та у відсутність відповідача, на підставі наявності у справі достатніх даних про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши в судовому засіданні, в порядку письмового провадження, обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов безпідставний, недоведений, в зв'язку з чим, не підлягає задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачем і позивачем, 26.10.2007 року, було укладено кредитний договір №08/10/2007/840К-2998, відповідно до якого, відповідачу було надано кредит у розмірі 88729,05 доларів США, на строк до 09.10.2037 року, зі сплатою відсотків за користування цим кредитом у розмірі 13,39 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань по цьому кредитному договору, між сторонами, 26.10.2007 року, було укладено і нотаріально посвідчено іпотечний договір, згідно з умовами якого, гарантією повернення відповідачем кредиту, стали чотири земельні ділянки, що знаходяться: перша, - по [ADDRESS], площею 0,2256 га, друга, по [ADDRESS], площею 0,2339 га, третя, по [ADDRESS], площею 0,2494 га, четверта, площею 0,2428 га, що розташована по [ADDRESS]. Як вбачається з обґрунтування позовних вимог, відповідач порушував умови вищевказаного кредитного договору, не виконував своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, відсотків по ньому, внаслідок чого, станом на 21.07.2014 року, у відповідача виникла загальна заборгованість по кредитному договору в сумі 175558,09 доларів США, яка складається з: заборгованості по кредиту в розмірі 86851,02 долари США, заборгованості за відсотками в сумі 70172,42 долари США, пені в сумі 9661,74 долари США, штрафу в сумі 8872,91 доларів США. Відмовляючи в задоволені позову через безпідставність та недоведеність заявлених позовних вимог у заявлений позивачем спосіб, суд виходить з наступного: Згідно з вимогами ст.ст.10,60 ЦПК України, на сторони по справі покладається обов'язок довести перед судом, позивачу свої позовні вимоги, а відповідачу заперечення проти позову, якщо ним позов не визнається. Як свідчать досліджені в судовому засіданні обставини справи, представник позивача, посилаючись на свою зайнятість, не виявив бажання з'явитися в суд і довести заявлені позовні вимоги. Суд вирішуючи спір між сторонами, керується принципами диспозитивності, змагальності і, у відповідності до вимог ст.11 ЦПК України, позбавлений можливості самостійно витребовувати будь-які докази для з'ясовування фактичних обставин по справі, а тільки повинен сприяти сторонам у всебічному і повному з'ясуванні цих обставин справи, дотримуючись при цьому матеріальних і процесуальних прав сторін. Разом з тим, з досліджених судом в судовому засіданні письмових доказів, які були надані позивачем з позовом, можна зробити висновок та стверджувати про те, що, по -перше: відбувається спроба незаконного відчуження земель сільськогосподарського призначення, що заборонено законом, у спосіб її незаконного переведення із земель сільськогосподарського призначення у землі будівництва і обслуговування житлових будинків та по -друге, що таку спробу незаконного відчуження цієї землі намагаються здійснити через суд, а саме: внаслідок можливого винесення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, якими виступили чотири земельні ділянки. Ці, свої висновки, суд робить з аналізу досліджених в суді документів. Так, з правового аналізу обставин викладених в кредитному договорі вбачається, що в один день, 26.10.2007 року, між банком і відповідачем було укладено кредитний договір та договір іпотеки земельних ділянок, власником яких не являвся відповідач, так як надані суду документи не доводять обставин, що відповідач дійсно являвся їх власником, а п.п.1.2 кредитного договору від 26.10.2007 року та іпотечний договір стверджують зворотне. Як свідчить п.1.2 цього кредитного договору, його було укладено, сторонами, з метою тільки придбання [PERSON] на отримані кредитні кошти чотирьох вищевказаних земельних ділянок, які належать на правах власності іншим фізичним особам, а не відповідачу [PERSON] Представник позивача до суду не з'явився і не надав суду жодного доказу того, що відповідач по справі став законним власником переданих банку в іпотеку земельних ділянок, на які представник позивача просить суд звернути стягнення шляхом їх відчуження. Системний аналіз Закону України «Про іпотеку», зокрема ст.5, дає підстави суду стверджувати, що предметом іпотеки може бути нерухоме майно, тільки якщо воно належить іпотекодавцю на правах власності, так як від цього залежить можливість подальшої реалізації предмета іпотеки, а така реалізація можлива тільки тоді, коли предмет іпотеки належить іпотекодавцю. Суд зазначає, що відповідно до ст. 41 Конституції України, ст.321 ЦК України, право власності є непорушним і, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права власності . Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосовано лише як виняток з мотивів суспільної необхідності і в порядку встановленому законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Тому, без доведеності представником позивача факту переходу до відповідача права власності на земельні ділянки, що були ним передані в іпотеку, суд позбавлений можливості постановити рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки(земельні ділянки), які за наданими суду документами належать іншим фізичним особам, а не відповідачу. Крім того, суд зазначає, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх порушених прав по укладеному ним з відповідачем кредитному договору і в інший спосіб, що передбачений ст. 16 ЦК України, а саме через стягнення судовим рішенням з боржника існуючої заборгованості по кредитному договору. Частиною 3 ст.509 ЦК України, передбачено, що зобов'язання повинні ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Пунктом 1.3.1 цього кредитного договору, передбачена і встановлена плата за користування кредитом, у розмірі 13,39% в місяць на залишок заборгованості, що на думку суду, згідно з наданої до позову анкети-заяви позичальника, явно не відповідає фінансово-майновому стану позивальника. Крім того, на думку суду, така встановлена п.1.3.1 кредитного договору плата за користування кредитом, враховуючи фінансово-матеріальний стан боржника, в черговий раз підтверджує попередньо зроблений висновок суду про те, що сторони, укладаючи цей кредитний договір, явно усвідомлювали те, що відповідач не зможе його належним чином виконувати, а тому забезпечили виконання зобов'язань по договору, укладенням договору іпотеки земельних ділянок, власником яких відповідач, на момент укладення цього іпотечного договору, не був, а тільки намагався за отримані в кредит кошти купувати земельні ділянки. З наданого представником позивача до позову розрахунку заборгованості відповідача по кредиту вбачається, що відповідач, з моменту отримання цього кредиту, не вніс жодного платежу в рахунок погашення цього кредиту за весь його період існування, що додатково підтверджує попередньо зроблений висновок суду про те, що отримання цього кредиту під іпотеку земельних ділянок, це була завуальована можливість, в обхід чинного законодавства, здійснити відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у спосіб їх продажу, як предмета іпотеки. Факт сумнівності у законності переведення земель сільськогосподарського призначення в землі забудови, які були отримані банком в іпотеку, та висновок суду з цього приводу, може підтверджуватися також і тією обставиною, що Одеським апеляційним адміністративним судом розглядається справа, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 19.06.2014 року по справі К/9991/64692/12 після задоволення касаційної скарги, була повернута на новий апеляційний розгляд. В цій своїй ухвалі, ВАС України поставив питання про необхідність при здійснені нового апеляційного розгляду, перевірити законність зміни цільового призначення земель при їх переведенні із земель сільськогосподарського призначення в землі забудови. Крім того, слід відмітити, що такий обраний позивачем спосіб захисту порушених прав іпотекодержателя, як звернення стягнення на предмет іпотеки, не тягне за собою обов'язку суду застосувати саме такий зазначений спосіб захисту порушених прав іпотекодержателя. Відповідно до ч.3 ст.38 Закону України «Про іпотеку», суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Представником позивача, як представником іпотекодержателя, не доведено в суді, що порушення відповідачем, як боржником, взятих на себе зобов'язань по кредитному договору, завдає позивачу значних збитків та змінює обсяг його прав, що є правовою підставою для дострокового звернення стягнення саме на цей предмет іпотеки по кредитному договору, строк якого не закінчився, а закінчується в 2037 році. Тому, за таких вищевикладених правових підстав, з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактичних обставин справи, суд і приходить до висновку про необхідність повної відмови позивачу в задоволені його позову. Відмова позивачу в задоволені позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, не позбавляє позивача його права і можливості звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом порушених прав в інший спосіб, зокрема, у спосіб стягнення існуючої заборгованості по кредитному договору. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, при відмові в задоволені позову, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed