Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-12 00:00:00

Представник Одеського Національного медичного університету Дівіна А.А. звернулася до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача витрати на навчання в розмірі 65164,00 грн., суму виплаченої стипендії в розмірі 28323,12 грн., та судовий збір 1921,00 грн. (а.с.1-4). Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 25 червня 2019 року цивільну справу за позовом Одеського Національного медичного університету до [PERSON] про стягнення витрат на навчання передано за підсудністю до Фастівського міськрайонного суду Київської області. Фастівський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 26 липня 2019 року вказану справу передав за підсудністю до Іллічівського міського суду Одеської області. До Іллічівського міського суду справа надійшла 22 жовтня 2019 року. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача зазначила, що 10.07.2009 року відповідач вступила до Одеського Національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписала Угоду №424 про навчання за кошти державного бюджету. У червні 2015 року відповідач закінчила університет та була направлена комісією по розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до комунального закладу «Фастівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації у якості лікаря станції швидкої та невідкладної медичної допомоги. 09 липня 2018 року деканатом факультету післядипломної освіти Одеського національного медичного університету було направлено лист №07-31/125з на ім`я головного лікаря комунального закладу «Фастівський центр первинної медико-санітарної допомоги» з запитом щодо працевлаштування відповідача. Відповідно до листа головного лікаря КНП Фастівської міської ради «Фастівський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 18.07.2018 року №242, випускниця 2015 року [PERSON] до зазначеного закладу з направленням на роботу для працевлаштування не зверталася. У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, шляхом співставляння списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням, до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів. А саме: неприбуття до роботи у 2015 році, в тому числі й випускниці [PERSON] . Як вказано в акті Держаудитслужби №04-21/12 від 23.07.2018 року, Одеським національним медичним університетом в особі ректора [PERSON] зі студентами укладено угоди про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою освітою. Відповідно до вказаних угод студент зобов`язується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років після закінчення інтернатури, у разі відмови їхати за призначенням-відшкодувати відповідно державному бюджету вартість навчання у встановленому порядку. У зв`язку з зазначеним позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який просить задовольнити в повному обсязі. 03.12.2019 року на адресу Іллічівського міського суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву де вона зазначила, що з моменту закінчення університету та отримання диплому вона неодноразово зверталася до Міністерства охорони здоров`я стосовно зміни її місця призначення на роботу з Київської області на Одеську область. Причиною її прохання була хвора мати, інвалід 2 групи, яка проживала в місті Чорноморськ (колишній Іллічівськ) і потребувала постійного догляду. 20.07.2015 року головний лікар комунальної установи «Одеська міська станція швидкої медичної допомоги», направив на ім`я начальника управління охорони здоров`я Одеської олблдержадміністрації клопотання про направлення відповідача на посаду лікаря медицини невідкладних станів швидкої допомоги, для роботи та проходження інтернатури на 8 підстанцію швидкої допомоги. Дане клопотання було залишене без задоволення. В судовому засідання відповідач та її представник позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Від представника позивача на адресу Іллічівського міського суду Одеської області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 10 липня 2009 року між Одеським Національним медичним університетом та [PERSON] укладено угоду №424 (а.с.7-8) про підготовку фахівця з вищою освітою, відповідно до якої відповідач зобов`язалася, отримавши вищу освіту за державним замовленням за кошти державного бюджету - спеціальність «лікувальна справа», прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням і відпрацювати не менше трьох років за спеціальністю. Відповідно до довідки витрат на навчання за державним замовленням (а.с.23), вартість навчання в Одеському національному медичному університеті за період з 01.09.2009 року по 30.06.2015 року становила 65164,00 грн., а сума виплаченої стипендії за зазначений період становить 28232,12 грн. Відповідно до направлення на роботу №103, судом встановлено, що відповідача було розподілено до КЗ «Фастівський ЦПМСД» для роботи на посаді - лікар станції швидкої та невідкладної медичної допомоги (а.с.10). З копії листа №07-31/125 від 09.07.2018 року судом встановлено, що Одеський національний медичний університет звернувся до головного лікаря КЗ «Фастівський ЦПМСД» про надання інформації щодо працевлаштування відповідача (а.с.14). З копії відповіді №242 від 18.07.2018 року, судом встановлено, що [PERSON] до КП ФРР «Фастівський центр первинної медико-санітарної допомоги» з направленням на роботу для працевлаштування не зверталася (а.с.16). З копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого Іллічівським МВ ГУ ДМС України в Одеській області від 29 березня 2016 року на ім`я [PERSON] , копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 13 лютого 2016 року судом встановлено, що [PERSON] , у зв`язку з реєстрацією шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.78-81,83). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] у відповідача народився син [PERSON] [INFO] та донька [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.85-86). Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серії 10 ААВ №741989 , мати відповідача, [PERSON] , була інвалідом 2 групи. Лікарським свідоцтвом про смерть №299, підтверджено, що [PERSON] , померла [INFO] (а.с.87). Листом з Міністерства охорони здоров`я України №11.2-10-15916 від 18.06.2019 року, для відповідача, відповідно до пункту 25 «Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом МОЗ України від 25.12.1997 року №367, враховуючи клопотання державних замовників, Департамент управління персоналом погодив [PERSON] зміну місця призначення на роботу з посади лікаря станції (відділення) швидкої та невідкладної медичної допомоги КЗ «Фастівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Київської області на посаду лікаря з медицини невідкладних станів КУ «Одеський обласний центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф». Наказом департаменту охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації №390-К від 19.07.2019 року, [PERSON] допущено для проходження інтернатури зі спеціальності « Медицина невідкладних станів» з 01.08.2019 року в КУ «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф». Відповідно до ч.2 ст.43, ч.2 ст.95 Конституції України, держава створює умови для підготовки кадрів за основними напрямами відповідно до суспільних потреб, на задоволення яких виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які бюджетні видатки держави. Виходячи з суспільних потреб та розмірів бюджетних призначень, визначених у законі про Державний бюджет України, формується державне замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів. Тому обсяги фінансування вищих державних і комунальних навчальних закладів за рахунок бюджетних коштів пов`язані передусім з підготовкою такої кількості фахівців з вищою освітою, яка визначається щорічно у державному замовленні. Згідно з ч.2 ст.44 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ вищі навчальні заклади здійснюють свою діяльність за державним контрактом (замовленням) та угодами як основною формою регулювання відносин між: навчальними закладами та підприємствами, установами, організаціями, громадянами. Положеннями ст.56 Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року №2984-ІІІ передбачено, що випускники вищих навчальних закладів вільні у виборі місця роботи. Випускник вищого навчального закладу, який навчався за державним замовленням і якому присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою певного освітньо-кваліфікаційного рівня, працевлаштовується на підставі направлення на роботу відповідно до угоди, укладеної між замовником, керівником вищого навчального закладу та випускником. Відповідно до ст.52 Закону України «Про освіту», на виконання Указу Президента України від 23 січня 1996 року №77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», в редакції Указу Президента України від 16 травня 1996 року №342 та ст.197 Кодексу законів про працю України, розроблено порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постаново Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року №992. Відповідно до пунктів 4,8 Постанови №992 керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ним угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Виходячи з вищевикладеного надання державою особі безоплатної освіти передбачає виникнення права держави на результати трудової діяльності особи, яка здобула вищу освіту за державним замовленням, а у випускника виникнення обов`язку відпрацювати три роки з моменту укладення угоди з вищим навчальним закладом. Перелік випадків, коли випускник зобов`язаний відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, наведений у п.21 Порядку. Між тим, положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ та Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року №2984-ІІІ не містять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п.14 Порядку, як не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодування вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов`язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч.3 ст.53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням та студентам. Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд дійшов висновку про те, що Постанова №992 не є тим нормативним актом, що встановлює обов`язок для випускників вищих навчальних закладів, які навчаються за кошти державного бюджету, відшкодувати вартість навчання, оскільки Законами №2984-ІІІ і №1060-ХІІ такого обов`язку не передбачено. На виконання цього ж порядку Кабінет Міністрів України не розробив і не затвердив Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування. Відсутність Порядку визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов про працевлаштування унеможливлює визначення розміру вартості навчання, методологію встановлення сум, які можуть бути відшкодовані до державного бюджету, які витрати компенсувати замовникові, а відтак виключає можливість застосування до цих відносин положення Закону №1060-ХІІ та Постанови №992 в частині відшкодування вартості навчання та витрат. Наведені висновки узгоджуються із діями законодавця, який Законом України від 01 липня 2014 року №1556-VII вніс зміни у Закон України «Про освіту» №1060-ХІІ. Зокрема, ч.2 ст.52, якою визначався обов`зок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов`язку відпрацювати за направленням. Окрім того, п.12 Порядку хоча і зобов`язує керівників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти ІІІ-VIрівнів акредитації здійснювати чіткий контроль за своєчасним прибуттям випускників до місця проходження інтернатури, а закладів І-ІІ рівнів акредитації-до місця роботи, проте не вповноважує на стягнення коштів за навчання. Тому підстав задоволення позову на підставі нормативних актів суд не вбачає. Укладена між сторонами угода про підготовку фахівців із вищою освітою підпадає під ознаки договору і домовленість двох сторін, спрямовану на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, згідно ст.626 ЦК України. За змістом укладеної угоди Одеський національний медичний університет зобов`язався забезпечити якісну теоретичну і практичну підготовку фахівця з вищою освітою та після закінчення навчання працевлаштувати фахівця в державному секторі народного господарства, де він зобов`язаний відпрацювати не менше трьох років, студент зобов`язаний оволодіти всіма видами професійної діяльності, прибути після закінчення вищого навчального закладу на місце направлення та відпрацювати не менше трьох років, а в разі відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання у встановленому порядку. Вказана угода не передбачає відшкодування витрат на навчання на користь навчального закладу, термінів виконання грошового зобов`язання. Окрім того, суд приймає до уваги, що на підставі Закону №1556-VII (1556-18) від 01 липня 2014 року ч.2 ст.52 Закону України «Про освіту», якою передбачено 3-х річний обов`язок відпрацювання за направленням, виключено. Згідно ч.2 ст.5 ЦК України, акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність. Отже, внесення змін до ст.52 Закону України «Про освіту» має зворотну дію і скасовує цивільну відповідальність [PERSON] . Окрім того, слід зазначити, що положення ст.52 Закону України «Про освіту» порушували конституційне право громадянина на вільний вибір праці (в тому числі і місця роботи), яке закріплене в статті 43 Конституції України, яка є нормою прямої дії. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що у вказаному вище Порядку і в самій угоді, яка проаналізована судом, йдеться про відшкодування вартості навчання до державного бюджету, тобто ними передбачено відшкодування вартості навчання саме до бюджету, а не на користь відповідного учбового закладу, а тому така вимога позивача на думку суду є безпідставною. Отже, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed