Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 35500,00 грн., річних за прострочення виконання грошового зобовязання у сумі 761,55 грн., інфляційних витрат у сумі 2429,85 грн., витрат на правничу допомогу в розмірі 10000,00 грн, та судових витрат в сумі 704,80 грн. В обґрунтування вимог представник позивача зазначив, що 31.03.2017 відповідач отримав від позивача кошти в сумі 18000,00 грн. в якості передоплати за виконання замовлення (виготовлення вуликів), яке зобовязався виконати до 01.05.2017. На підтвердження укладання договору відповідачем 31.03.2017 року позивачу надана розписка, однак замовлення у встановлений термін відповідач не виконав, передоплату не повернув. 30.08.2017 у звязку з невиконанням замовлення та неможливістю вчасно повернути передплату відповідач зобовязався в термін до 01.10.2017 повернути позивачу 35500,00 грн., про що надав розписку. До цього часу відповідач борг позивачу не повернув, на вимоги позивача щодо повернення боргу вказує, що на цей час не має можливості повернути борг. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без його участі. Відповідач у судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень\~ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст.280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи, відповідно до положень\~ст. 281 ЦПК України. Оцінивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 31.03.2017 року [PERSON] отримав від [PERSON] передоплату в сумі 18000,00 грн. для виготовлення 50 вуликів у строк виготовлення з 01.04.2017 по 01.05.2017, про що надав розписку від 31.03.2017. Однак у встановлений строк [PERSON] вулики не виготовив, передоплату не повернув і зобовязався повернути грошові кошти в сумі 35500,00 грн. до 01.10.2017, про що надав розписку від 30.08.2017. Але замовлення не виконав та кошти, які зобовязався повернути до 01.10.2017, не повернув. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чи відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлені строк (термін) і виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Таким чином, [PERSON] має непогашену суму заборгованості перед [PERSON] у розмірі 35500,00грн. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо іншого розміру процентів не встановлено договором або законом. Суд погоджується з розрахунком неустойки та інфляційних витрат, наведеним у позовній заяві, та приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача річних за прострочення повернення боргу в розмірі 761,55 грн. та інфляційних витрат у розмірі 2429, 85 гривен. Стосовно стягнення витрат за надання правничої допомоги у розмірі 10000 грн. суд зазначає наступне. Відповідності до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Таким чином, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Зокрема, п. 48 вищезазначеної постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з\~цим в\~матеріалах справи\~відсутній платіжний документ, що підтверджує сплату коштів за надані послуги, також розмір судових витрат належним чином не обґрунтований, так як відсутній детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Таким чином, понесені позивачем витрати за надану їй професійну правничу допомогу суд вважає не доведеними. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial