Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Представник позивача адвокат Андріяш Р.П., в інтересах позивача - [PERSON] , звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , в якій просив суд: -визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] ; -стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 22 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Дудкою Г.І., зареєстрованого в реєстрі за № 3670, позивач є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку, крім позивача, зареєстровані: [PERSON] , 2001 року народження, - син; [PERSON] , 2008 року народження, - син; [PERSON] , 2010 року народження, - дочка; [PERSON] , 1983 року народження, - співмешканець; [PERSON] , 1975 року народження, - не родич, колишній співмешканець. У 2006 році відповідач добровільно залишив помешкання, забравши всі свої особисті речі. З того часу він будинком не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинковолодіння не приймає, але з реєстрації місця проживання не знявся та продовжує бути зареєстрованим у будинку і до теперішнього часу, чим створює суттєві перешкоди для позивача в користуванні житлом, оскільки позивач вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які розраховуються залежно від кількості зареєстрованих за адресою осіб. При цьому, позивач не чинила перешкоди [PERSON] у користуванні житлом. З огляду на вищевикладене, просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 22 вересня 2020 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 05 листопада 2020 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 05 листопада 2020 року розгляд справи відкладено до 07 грудня 2020 року у зв`язку з неявкою сторін. 07 грудня 2020 року сторони у судове засідання не з`явилися повторно. Представник позивача адвокат Андріяш Р.П. подав до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що \~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про судовий розгляд справи та можливість отримання процесуальних документів з позовною заявою повідомлявся у порядку, визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України. З огляду на вищевикладене, відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. При цьому, суд не бере до уваги письмові пояснення відповідача [PERSON] від 10 листопада 2020 року, оскільки вони подані до канцелярії суду представником позивача, а справжність підпису відповідача у вказаному документів не засвідчена у встановленому законом порядку. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що відповідно до договору купівлі-продажу жилого будинку від 22 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Дудкою Г.І., зареєстрованого в реєстрі за № 3670, позивач є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок було зареєстровано за позивачкою [PERSON] 22 вересня 2006 року, що підтверджено Витягом з Державного реєстру правочинів № 2921881 від 22 вересня 2006 року. З довідки Вергунівського старостинського округу № 1 Червонослобідської сільської ради № 1153/14-04/01 від 18 серпня 2020 року вбачається, що в будинку [ADDRESS] , крім позивача, зареєстровані: [PERSON] , 2001 року народження, - син; [PERSON] , 2008 року народження, - син; [PERSON] , 2010 року народження, - дочка; [PERSON] , 1983 року народження, - співмешканець; [PERSON] , 1975 року народження, - не родич. Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] , 1975 року народження, є колишнім співмешканцем позивачки та у 2006 році добровільно залишив помешкання, забравши всі свої особисті речі. З того часу він будинком не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинковолодіння не приймає, але з реєстрації місця проживання не знявся та продовжує бути зареєстрованим у будинку і до теперішнього часу, чим створює суттєві перешкоди для позивача в користуванні житлом, оскільки позивач вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які розраховуються залежно від кількості зареєстрованих за адресою осіб. При цьому, відповідно до позовної заяви, позивач не чинила перешкоди [PERSON] у користуванні житлом. З Акта про не проживання особи за місцем реєстрації та відсутність особистих речей від 18 серпня 2020 року, з урахуванням наданих суду письмових пояснень [PERSON] та [PERSON] , встановлено, що колишній чоловік власника будинку [PERSON] з 2006 року по теперішній час у будинку [ADDRESS] не проживає, особистих речей [PERSON] не виявлено, спальних місць та інших ознак, які б вказували на фактичне проживання вказаної особи за даною адресою, не має. Сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Відповідно до рішення Вергунівської сільської ради Черкаського району Черкаської області від 12 лютого 2016 року № 5-2 «Про перейменування вулиць» вулицю Зої Космодем`янської перейменовано на вулицю Різдвяну з відповідними номерами домогосподарств. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Дана норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якою визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Принцип непорушності права приватної власності проголошено і в низці міжнародних документів, зокрема: статті 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року; статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004. За приписами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ст. 150 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що право власності позивачки на придбаний будинок, яке включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням його володіння майном. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надав роз`яснення, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач у справі [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] був зареєстрований у домоволодінні позивачки за вищевказаною адресою як член сім`ї власника будинку за її згодою, але у 2006 році добровільно залишив спірне житло і на даний час у ньому не проживає без поважних причин. На час розгляду справи відповідач [PERSON] не являється членом сім`ї позивача, як власника будинку, у зареєстрованому шлюбі сторони не перебували, вони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Крім того, судом установлено, що відповідач [PERSON] тривалий час не несе жодних витрат по утриманню спірного будинку, комунальні послуги не сплачує, доказів того, що він намагався вирішити питання про вселення до спірного житла, суду не надано, що свідчить про те, що помешканням відповідач не цікавиться. З огляду на те, що у матеріалах справи немає даних щодо укладання цивільно-правових угод між позивачем та відповідачем, які б надавали останньому право на користування житловим приміщенням у будинку, суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для реєстрації у даному домоволодінні будинку місця проживання відповідача та, відповідно, і користування ним. Твердження позивача щодо відсутності особистих речей відповідача в будинку та відсутності перешкод для користування будинком відповідачем не оспорюються та не спростовуються матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене, суд перконаний, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла, та вважає необхідним заявлені позовні вимоги задовольнити, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач не є членом сім`ї власника та не користується житлом за місцем реєстрації понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн. Водночас, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем у мотивувальній її частині зазначено про те, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді, становить 3000 грн, а в резолютивній частині поставлено вимогу про стягнення судових витрат з відповідача. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За приписами частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На підтвердження понесених позивачем витрат на отримання професійної правничої допомоги суду надано копію Договору про надання правової допомоги від 18 серпня 2020 року, укладеного між позивачем та адвокатом Анріяш Русланом Петровичем, а також Додаток до Договору про надання правової допомоги від 18 серпня 2020 року, згідно якого загальна сума винагороди складає 3000 грн. Заяви про надання додаткових доказів на підтвердження розміру понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, у порядку частини 8 статті 141 ЦПК України, від позивача та її представника не надходило. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Оскільки, у порушення вимог частини 3 статті 137 ЦПК України, позивачем не надано детальний опис робіт адвоката, понесені нею витрати на правничу допомогу судом не стягуються. Враховуючи наведене та

Outcome: approved