Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Представник відповідача КП Ренійське бюро технічної інвентаризації позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Відповідач [PERSON], будучи належним чином сповіщений в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, у попереднє, судове засідання не зявився, заперечень щодо позову не надав. Третя особа - Реєстраційна служба Ренійського районного управління юстиції Одеської області будь-яких заперечень, додаткових заяв щодо позову не мали, просили про розгляд справи без участі їхніх представників. Позивачі на задоволенні позову наполягали, просили про розгляд справи без їх участі. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія рішення виконкому Ренійської міської ради депутатів трудящих № 474 від 04.12.1965р.; копія висновку про реєстрацію домоволодіння; копія довідки Управління праці та соціального захисту населення від 15.12.2010р.; копія довідки КП Водоканал; копії квитанцій про сплату комунальних послуг; копії фотокарток житлового будинку; копія технічного паспорту на житловий будинок № 48 по вул. 25 Чапаєвської дивізії в м. Рені, оформленого на імя [PERSON] та [PERSON] Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачі звернулись до суду із вищевказаними вимогами, зазначивши, що з травня 2003р. вони мешкають у житловому будинку із надвірними спорудами, розташованому по вул. 25 Чапаєвської дивізії, 48 в м. Рені Одеської області. Вказаний будинок належав [PERSON] та [PERSON], які померли. Факт належності будинку [PERSON] та [PERSON] підтверджується копією технічного паспорту на будинок на їх імя. Після їх смерті їх син [PERSON] у травні 2003р. передав позивачам ключі від вищевказаного будинку та домовились оформити належним чином правочин. З того моменту позивачі мешкають за вищевказаною адресою, фактично, відкрито володіють житловим будинком, стежить за його технічним станом, сплачують за утримання комунальні послуги, підвели газопостачання до будинку, зробили капітальний ремонт нерухомості та ін. У звязку із вищевикладеними обставинами позивачі вважають, що мають право на житловий будинок із надвірними спорудами, оскільки з 2003р. володіють та безперервно користуються ним, слідкують за його технічним станом, несуть витрати у звязку із його утриманням, зберігають у себе всю документацію на домоволодіння, як власники нерухомості, отже з підстав ст. 344 ЦК України набули право власності на житловий будинок. У судовому засіданні були опитані свідки: - [PERSON], яка пояснила, що позивачі давно мешкають у спірному будинку за згодою господаря, приблизно з 2002-2003р.р. Вони зробили у будинку необхідний ремонт. Господаря будинку не бачила жодного разу. - [PERSON], який пояснив, що у будинку раніше жив [PERSON], який поїхав на північ. [PERSON] и [PERSON] мешкають у будинку з 2002р. Вони зробили там дуже хороший ремонт. Вивчивши матеріали справи та надані документи, показання свідків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки їх доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. В силу ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог п. 1 та 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом (тобто з 01 січня 2001 року). Як виходить з доводів позивачів, у 2003р. між сторонами фактично була досягнута домовленість про продаж житлового будинку по вул. 25 Чапаєвської дивізії, № 48 в м. Рені Одеської області. Письмово та в нотаріальному порядку сторони цю угоду не оформляли. Таким чином, з 2003р. по теперішній час позивачі безперервно, відкрито володіють будинком, сплачують всі належні платежі, зробили ремонт, провели опалення та встановили газовий котел, як власники нерухомості, розпоряджаються ним. За весь час володіння позивачами будинком, відповідач, як спадкоємець, не предявляв до позивачів жодних вимог про витребування будинку, не брав участі у його утриманні та не ніс витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді [PERSON] не надав жодних заяв або заперечень щодо фактів, вказаних у позові. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачами будинком є добросовісним (тобто позивачі вважали, що вони володіють нерухомістю з законних підстав, оскільки була фактично досягнута домовленість про продаж нерухомості), правомірним, відкритим (позивачі, вважаючи себе власниками, сплачували комунальні платежі за утримання будинком, розпоряджаються житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що будинок цілком з законних підстав був переданий у володіння та користування позивачам внаслідок чого останні набули право власності на нього за набувальною давністю. З урахуванням викладених позивачами та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивачів щодо визнання за ними права власності на житловий будинок.

Outcome: approved