Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Каховська центральна районна лікарня Каховської районної ради» на користь [PERSON] середній заробіток за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 8 260,30 грн. Мотивуючи свої вимоги, представник позивача вказує, що рішенням Каланчацького районного суду від 26 березня 2019 року, яке набрало законної сили 26 квітня 2019 року, у справі № 657/1990/17, скасовано наказ Каховської центральної районної лікарні №226-к від 31.07.2017 року про звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді лікаря-інтерна зі спеціальності «Стоматологія» Каховської центральної районної лікарні. Стягнуто з Каховської центральної районної лікарні на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2017 року по 30 січня 2019 року в розмірі 72229,60 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. Однак, в порушення вимог про негайне поновлення на роботі, [PERSON] поновлено на роботі лише наказом № 312-к від 17 травня 2019 року, з яким представник позивача ознайомився 31 травня 2019 року. За викладених обставин, вважає, що з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов`язаного з невчасним виконанням рішення суду про поновлення на роботі, за період з 26 березня 2019 року по 31 травня 2019 року в сумі 8 260,30 грн. Ухвалою суду від 11 червня 2019 року позов залишено без руху в зв`язку з несплатою судового збору, а представнику позивача надано строк для усунення недоліків. У встановлений судом строк, недоліки позовної заяви усунуто, представником позивача сплачено судовий збір та надано суду докази його сплати. Ухвалою суду від 19 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22 жовтня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено слухання справи до судового розгляду. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про підтримання позову в повному обсязі та розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Комунального некомерційного підприємства Каховська центральна районна лікарня Каховської районної ради в судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У встановлений судом строк, представником відповідача Комунального некомерційного підприємства «Каховська центральна районна лікарня Каховської районної ради», подано відзив на позов в якому зазначено, що затримка невиконання рішення суду дійсно мала місце та становить 26 робочих днів у період з 05 квітня 2019 року, з моменту отримання рішення суду про поновлення на роботі, по 17 травня 2019 року, тобто по день видачі наказу про поновлення на роботі. Тому середній заробіток за час невиконання рішення суду становить 4994,60 грн. (26 х 192,10 грн.). Крім того, зазначив, що ст. 236 КЗпП передбачено спеціальний порядок розгляду справ про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду, який передбачає, що вказані заяви підлягають вирішенню судом що розглядав справу в межах провадження про поновлення на роботі. За викладених обставин, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Каланчацького районного суду від 26 березня 2019 року у справі № 657/1990/17 задоволено позов [PERSON] до Каховської центральної районної лікарні Херсонської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Скасовано наказ Каховської центральної районної лікарні №226-к від 31.07.2017 року про звільнення [PERSON] з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді лікаря-інтерна зі спеціальності «Стоматологія» Каховської центральної районної лікарні. Стягнуто з Каховської центральної районної лікарні на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2017 року по 30 січня 2019 року в розмірі 72229,60 грн. Стягнуто з Каховської Центральної районної лікарні Херсонської області судовий збір в дохід держави в розмірі 768,40 грн. Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі допущеного до негайного виконання. Крім того, дане рішення суду переглядалось в апеляційному порядку та постановою Херсонського апеляційного суду від 15 липня 2019 року залишено без змін. Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Стаття 18 ЦПК України визначає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. З зазначеного вище слідує, що рішення суду вказує на обов`язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у обов`язок роботодавця видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того чи набрало рішення законної сили. Зі змісту статей 24, 31, ч. 5 статті 235 КЗпП України, також вбачається, що негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника, не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків. А добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов`язок. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, що початок перебігу строку затримки невиконання рішення суду про поновлення на роботі з 05 квітня 2019 року, тобто з моменту отримання відповідачем копії рішення суду, оскільки, з рішення суду від 26 березня 2019 року вбачається, що представник відповідача брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, тому про результат розгляду справи та необхідність негайного поновлення на роботі [PERSON] йому було відомо з моменту проголошення рішення у справі. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що відповідач повинен був здійснити поновлення [PERSON] не пізніше 27 березня 2019 року, тобто не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення, тому саме з даного періоду починається перебіг строку неналежного виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Як вбачається з матеріалів справи, наказ про поновлення на роботі [PERSON] видано відповідачем 17 травня 2019 року, тому саме 17 травня 2019 року, є днем належного виконання рішення суду. За викладених обставин, суд вважає не обгрутованним посилання представника позивача, щодо стягнення середнього заробітку по 31 травня 2019 року (по день ознайомлення з наказом про поновлення на роботі), оскільки днем виконання рішення суду є день видачі наказу про поновлення на роботі. Таким чином з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що період неналежного виконання відповідачем рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] починається з 27 березня 2019 року та закінчюється днем поновлення на роботі, а саме: 17 травня 2019 року, тому середній заробіток за час неналежного виконання рішення суду підлягає стягненню за період з 27 березня 2019 року по 16 травня 2019 року, включно. Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 236 Кодексу Законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Таким чином, підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі. Отже, встановлений факт затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі є підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку. Судом встановлено, що рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі не виконано відповідачем вчасно, відповідний наказ про її поновлення видано лише 17 травня 2019 року, затримка не виконання рішення суду сталася з вини відповідача, що має наслідком застосування відповідальності, передбаченої ст. 236 КЗпП України у вигляді виплати позивачу середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі. При визначенні розміру середнього заробітку, який слід стягнути на користь позивача, суд, відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, виходить із розміру середньоденного заробітку, встановленого рішенням Каланчацького районного суду від 26 березня 2019 року у справі 657/1990/17 за позовом [PERSON] до Каховської центральної районної лікарні Херсонської області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яким цей розмір був визначений в сумі 192,10 грн. З урахуванням зазначеного, і п. 5 та п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, суд розраховує середній заробіток за затримку поновлення на роботі таким чином: 192,10 грн. - середньоденний заробіток х 32 кількість робочих днів періоду прострочки неналежного виконання рішення суду (3 дні березень 2019 року; 20 днів квітень 2019 року, та 9 днів травень 2019 року), що становить 6 140 грн. Зазначені кошти суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача. Суд вважає безпідставними доводи представника відповідача, щодо розгляду заяви про стягнення середнього заробітку за час не виконання рішення суду про поновлення на роботі безпосередньо судом який розглядав справу в межах провадження про поновлення на роботі, оскільки чинним цивільним процесуальним законом не встановлено обов`язку особи звертатись із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі саме до того суду, який вирішував спір про поновлення на роботі. Так, у постанові № 775/1180/18 від 30 січня 2019 року Верховний Суд зауважив, що безпосередньо процедура судового розгляду та юрисдикційні питання, пов`язані, зокрема, з вирішенням питання територіальної юрисдикції та обранням повноважного суду, регламентуються відповідним процесуальним кодексом. А чинним цивільним процесуальним законом не встановлено обов`язку особи звертатись із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі саме до того суду, який вирішував спір про поновлення на роботі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час неналаженого виконання рішення суду про поновлення на роботі в сумі 6140 грн. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 768,40 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial