Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Представник позивача в інтересах та від імені АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із вищезазначеним позовом. В підтвердження позову позивач посилається на те, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 28.12.2005 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», що складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Формулярами та стандартами форми є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які згідно до заяви отримані відповідачем для ознайомлення в письмовій формі. Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, яка додається до позову, а відповідачу надано у користування кредитну картку. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 4000 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.3.2 та 3.3 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміни за рішенням та ініціативою банку. Таким чином, банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. У порушення умов договору та ст.ст. 509,526,1054 ЦК України відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, у зв`язку із чим станом на 31.03.2020 року утворилась заборгованості в розмірі 262006,32 грн., що складається із: 3648,25 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 256358,07 грн. - загальний залишок заборгованості за відсотками; в т.ч. 0,00 грн. - залишок заборгованості за відсотками на поточну заборгованість; 256358,07 грн. - залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість; 2000,00 грн. - заборгованість по пені; 0,00 грн. - заборгованість по комісії Позивач на свій розсуд вимагає від боржника суму заборгованості у розмірі 137868,04 грн. за кредитом, яка складається з наступного: 3648,25 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 134219,79 грн. - Загальний залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість за період з 28.12.2005 по 30.05.2019. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2020 р. відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, наданий відповідачу строк для подання відзиву. 01.12.2020 року представником відповідачем, адвокатом Сердюком Р.В. до суду направлено відзив на позовну заяву, відповідно змісту якого останній не визнає позовні вимоги в повному обсязі та просить застосувати строки позовної давності. Зазначив, що згідно документів поданих позивачем вбачається, що крайню кредитну картку, відповідач отримав 24.04.2013 року, з строком дії до 04/16., яка з травня 2016 року автоматично заблокувалася за закінченням терміну дії. Відповідно після її блокування відповідач не міг, ні знімати кошти, ні поповнювати її через термінали самообслуговування. Окрім того, ще 07.10.2014 року на кредитній картці вже був встановлений кредитний ліміт 0,00грн., повторно нульовий кредитний ліміт був продубльований 19.08.2015 року. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідачем був здійснений 05.08.2014 року у сумі 450,00грн., а саме це було поповнення картки в терміналі самообслуговування. Відповідач вважає, що борг сплачений, після завершення терміну дії картки, нову не отримував, оскільки на ній вже був нульовий кредит. Працівники банку відповідачу з того часу і по дату отримання даного позову не турбували, про будь-яку заборгованість не нагадували. В той же час, згідно документів доданих позивачем вбачається, що 10.08.2017 мало місце поповнення готівкою в терміналі самообслуговування на суму 500,00грн., платником з тел.( [NUMBER] . Відповідач заперечую вказаний факт та вважає його процесуальною провокацією з боку позивача, направленою на переривання строків позовної давності. На підтвердження вказаних доводів зазначив, що на той час, кредитна картка з 04/16 вже була заблокована по факту закінчення строку її дії, що підтверджується документами поданими позивачем. При здійснені вказаного платежу, платник який його здійснив був ідентифікований за телефонним номером ( [NUMBER] . В той же час, фінансовим номером відповідача є [NUMBER], який був вказаний у заяві на отримання кредиту та яким я користуюся з того часу і по сьогоднішній день. Також зазначив, що після спливу строку дії договору, що відповідає строку дії картки - 30 квітня 2016 року, припинилося право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пенею. Отже, нарахування процентів після 30 квітня 2016 року є незаконним. При цьому, за процентами нарахованими до вказаної дати також сплив строк позовної давності. В судове засідання позивач не з`явився, разом з позовною заявою було надано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача Сердюк Р.В. в судове засіданні з`явився у режимі відеоконференції заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просить застосувати строки позовної давності. Додатково пояснив, що у [PERSON] була одна карта у користуванні, яка була заблокована з 2016 року. Щодо поповнення картки готівкою в терміналі самообслуговування у 2017 році пояснив, що [PERSON] не здійснював вказані поповнення та номер телефону зазначений у розрахунках не його. Щодо розподілу судових витрат, вказав що у його довірителя відсутні будь-які вимоги. Дослідивши надані сторонами письмові докази, оцінивши їх на предмет належності, допустимості, достовірності і достатності, суд на їх підставі встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини: Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що [PERSON] 27.12.2005 підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ «Приватбанк». У заяві позичальника від 27.12.2005 базова процентна ставка зазначена у розмірі 3 % в місяць із розрахунку 360 днів в році, строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії картки, порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості. Матеріали справи містять довідку Банку згідно якої відповідач отримав кредитну картку згідно підписаної заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» від 27.12.2005 зі строком дії картки до квітня 2016 включно. Також в матеріалах наявна довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти відповідача, з якої вбачається рух коштів за виданими кредитними картками та встановленим кредитним лімітом 4000 грн. та виписка з особового рахунку, з якої вбачається, що на картку відбувалось останнє поповнення рахунку 10.08.2017 року, після закінчення строку дії картки. Також в матеріалах справи наявний витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не підписані відповідачем. З наданого банком розрахунку вбачається, що [PERSON] станом 31.03.2020 року має заборгованість в розмірі 262006,32 грн., що складається із: 3648,25 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 256358,07 грн. - загальний залишок заборгованості за відсотками; в т.ч. 0,00 грн. - залишок заборгованості за відсотками на поточну заборгованість; 256358,07 грн. - залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість; 2000,00 грн. - заборгованість по пені; 0,00 грн. - заборгованість по комісії Заборгованість до стягнення у розмірі 137868,04 грн. за кредитом, яка складається з наступного: 3648,25 грн. - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 134219,79 грн. - Загальний залишок заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість за період з 28.12.2005 по 30.05.2019. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 27.12.2005 базова процентна ставка зазначена у розмірі 3 % в місяць із розрахунку 360 днів в році, строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії картки, порядок погашення заборгованості: щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості, а також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченим тілом кредиту, пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що Умови та правила надання банківських послуг, що містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг - це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Вище викладені висновки й міркування відповідають позиції Великої Палат Верховного Суду, що викладена у постанові від 03.07.2019 р. по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Приписами ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У своєму відзиві представник відповідача зазначив, що 07.10.2014 року на кредитній картці вже був встановлений кредитний ліміт 0,00грн., повторно нульовий кредитний ліміт був продубльований 19.08.2015 року. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості відповідачем було здійснений 05.08.2014 року у сумі 450,00грн., а саме поповнення картки в терміналі самообслуговування. Після вказаного платежу, заборгованість була сплачена в повному обсязі, теж саме відповідачу підтвердили у відділенні банку. Відповідач вважає, що борг сплачений, і після завершення терміну дії картки, нову не отримував, оскільки на ній вже був нульовий кредит. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18. Вимог про стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Отже, суд зазначає, що після закінчення строку дії останньої перевипущеної картки, а саме строк дії картки до 30.04.2016 включно, закінчився строк кредитування, у зв`язку з чим вимоги Банку про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом починаючи з 01.05.2016 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Щодо застосування загальної позовної давності до вимог АТ КБ «Приватбанк» суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Судом встановлено, що строк останньої поновлюваної кредитної картки закінчився в квітні 2016 року, а банк звернувся до суду 30.06.2020, тобто трирічний строк позовної давності по даній справі розпочався з 01.05.2016 та закінчився цей строк 01.05.2019. Банк не просив поновити строк позовної давності, тому заява представника [PERSON] від 01.12.2020 про застосування позовної давності до вимог АТ КБ «Приватбанк» щодо стягнення з нього заборгованості за кредитом у розмірі 137868,04 грн. підлягає задоволенню. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі.

Outcome: dismissed