Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Представник заявника, адвокат Лозінська О. О., звернулась до суду із вказаною заявою, посилаючись на те, що [PERSON] зареєстрована в кв. [ADDRESS] з 28 листопада 2014 року по теперішній час. Для приватизації вказаного житла вона звернулась до Центру надання адміністративних послуг з питання оформлення свідоцтва про право власності на кв. [ADDRESS] . За результатами розгляду документів заявниці було повідомлено, що їй не може бути видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру через відсутність інформації про її проживання та реєстрацію у період з [INFO] до 25 лютого 2012 року. Вказувала, що вона фактично була зареєстрована та мешкала по [ADDRESS] разом зі своїм батьком, [PERSON] . Таким чином просила суд встановити факт її проживання та реєстрації в [ADDRESS] у період з [INFO] по 25 лютого 2012 року. Представник позивача, адвокат Лозінська О. О., у судовому засіданні на задоволення заявлених вимог [PERSON] наполягала, надавши пояснення суду аналогічні тим, що викладені в заяві. Представники Департаменту по роботі з активами Маріупольської міської ради у судове засідання не з`явились повторно з невідомих суду причин, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ч. 2 ст. 315 ЦПК у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [PERSON] з 28 листопада 2014 року зареєстрована в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Єдиного державного демографічного реєстру та довідкою від 6 липня 2020 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради. Крім того суд встановив, що [PERSON] з 25 лютого 2012 року до 22 листопада 2014 року була зареєстрована в [ADDRESS] , що підтверджується інформацією від 21 серпня 2021 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради. При цьому суд встановив, що на підставі довідки про склад родини від 23 травня 2006 року, виданої [PERSON] , вбачається, що до складу його родини входила донька [PERSON] , з якою він мешкав по [ADDRESS] . Крім того факт проживання [PERSON] разом зі своїми батьками, [PERSON] та [PERSON] , по [ADDRESS] з народження до момент зняття з реєстрації за такою адресою підтверджується актом, складеним 21 вересня 2021 року за свідченнями сусідів. Вказане також підтверджується копією паспорту [PERSON] (серія [NUMBER] ), з якого вбачається, що останній був зареєстрований в [ADDRESS] з 22 грудня 1992 року та уклав шлюб із [PERSON] [INFO] . Суд також встановив, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого Жовтневим відділом РАЦС м. Маріуполя Донецької області, актовий запис № 954 від 13 вересня 1996 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої вказані [PERSON] та [PERSON] . На підставі свідоцтва про шлюб, актовий запис № 393 від 30 вересня 2016 року, виданого Лівобережним районним у місті Маріуполі відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, вбачається, що [PERSON] одружилась із [PERSON] , внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище [PERSON] . Судом також встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, реєстр № [NUMBER] від 27 квітня 1994 року, [PERSON] належить на праві власності кв. [ADDRESS] . Свідки [PERSON] та [PERSON] , батьки заявниці, у судовому засіданні підтвердили факт того, що їх донька з [INFO], тобто з моменту народження до 2014 року постійно мешкала разом із ними та була зареєстрована по [ADDRESS] , який складається з будинку на два господарі та відноситься до приватного сектору. Однак, домова книга, яка підтверджувала факт реєстрації [PERSON] за такою адресою була втрачена іншим власником буд. [ADDRESS] , через що наразі виникла необхідність для звернення доньки свідків до суду. Свідки [PERSON] та [PERSON] у суді вказували, що вони з 2000 року є сусідами родини [PERSON] та [PERSON] , донька яких, [PERSON] , щонайменше з 2000 року та до 2014 року постійно мешкала по [ADDRESS] та товаришувала із їхньою донькою. Відповідно до змісту ст. 345 ЦK України фізична особа може набути право власності у разі приватизації майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому Законом. На підставі ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон «Про приватизацію»), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. За ч. 1 ст. 4 Закону «Про приватизацію» житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону «Про приватизацію» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. За ч. 2 ст. 8 Закону «Про приватизацію» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. На підставі ч. 3 ст. 8 Закону «Про приватизацію» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. При цьому за ч. 4 ст. 8 Закону «Про приватизацію» підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації. Згідно із ч. 5 ст. 8 Закону «Про приватизацію» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 10, 11 ст. 8 Закону «Про приватизацію» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. А спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом. В п. 3.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2010 від 10 червня 2010 року зазначено, що право громадянина України на приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз у повному обсязі, якщо він повністю використав житловий чек та у його власність передано загальну площу житла, що не перевищує встановлену санітарну норму і відповідно, номінальну вартість житлового чека, незалежно від того, відповідає ця площа одній квартирі (будинку) чи кільком. Таким чином тільки повне використання житлових чеків є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла, передбаченого ч. 5 ст. 5 Закону «Про приватизацію». На підставі п. 1 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (далі - Положення), вбачається, що таке Положення визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків (далі - квартири (будинки)), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - кімнати у комунальних квартирах), які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Відповідно до змісту п. 18 Положення громадянином до органу приватизації подаються, зокрема: заява на приватизацію квартири; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку; довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву; технічний паспорт на квартиру; копія ордера на жиле приміщення; документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації. При цьому за п. 20 Положення документом, що підтверджує невикористання громадянином житлових чеків для приватизації державного житлового фонду, є довідки, видані органом приватизації за попередніми місцями проживання після 1992 року, щодо невикористання права на приватизацію державного житлового фонду (крім території проведення антитерористичної операції та тимчасово окупованої території). Відповідно до п. 23 Положення орган приватизації приймає рішення про передачу квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах у власність громадян, наслідком чого є видача органом приватизації свідоцтва про право власності та його реєстрація у спеціальній реєстраційній книзі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах, що належать громадянам на праві приватної (спільної сумісної, спільної часткової) власності. В той же час суд зазначає, що на підставі ст. 3 та ч. 2 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції з 15 січня 2004 року та до моменту підтвердження факту реєстрації [PERSON] по [ADDRESS] ) реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. При цьому якщо дитина не досягла 16-річного віку для реєстрації подається свідоцтво про народження або свідоцтво про належність до громадянства України. Суд зауважує, що згідно із п. 2 ст. 16 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання особи, яке на день набрання чинності цим Законом підтверджувалося пропискою або було відповідно зареєстроване, вважається зареєстрованим. Відповідно до пп. 1 п. 4 «Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ», (в редакції на момент народження заявника), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 1994 року № 700, паспортна служба відповідно до покладених на неї завдань організовувала роботу, пов`язану із документуванням населення, пропискою, випискою, реєстрацією та обліком громадян за місцем їх проживання, здійснює контроль за виконанням громадянами і посадовими особами правил паспортної системи. Так за п. 13 «Інструкції щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17 серпня 1994 року № 316 (в редакції на момент народження заявника), одночасно із заповненням паспорта працівник паспортної служби повинен: оформити прописку з проставленням у паспорті відповідного штампа, за винятком випадків, коли прописка здійснюється виконкомами сільських, селищних Рад народних депутатів або коли оформити її водночас із одержанням паспорта немає можливості. При цьому відповідно до змісту пп. «б» п. 1 Постанови Ради Міністрів СРСР «Про деякі правила прописки громадян» від 28 серпня 1974 року № 678 (в редакції на момент народження заявника) було встановлено, що у містах прописувалися незалежно від розміру жилої площі неповнолітні діти на жилу площу їх батьків. Також відповідно до змісту ст. 65 Житлового кодексу на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей письмової згоди всіх членів сім`ї на вселення дитини в таке жиле приміщення не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, на підставі наведених норм права та досліджених доказів по справі, суд встановив, що [PERSON] фактично з моменту свого народження мешкала по [ADDRESS] разом із своєю матір`ю та батьком, [PERSON] , якому житлове приміщення в такому будинку належало на праві власності, згода яких на вселення заявника у будинок по [ADDRESS] відповідно не була потрібна, внаслідок чого [PERSON] набула права користування таким жилим приміщенням за положеннями ст. 156 ЖК. Таким чином, незважаючи на підтвердження факту реєстрації [PERSON] по [ADDRESS] лише з 25 лютого 2012 року, зібраними по справі доказами було доведено факт її постійного проживання по [ADDRESS] з моменту народження заявника. Суд при цьому зазначає, що сам по собі факт реєстрації особи за певною адресою після 1992 року для проведення процедури приватизації житлового приміщення не є визначальним, оскільки необхідним є встановлення невикористання такою особою права на приватизацію державного житлового фонду на підставі її реєстрації. Виходячи з наведеного вмотивування, на підставі зазначених норм та встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку, що заявлені вимоги зумовлені відсутністю підтвердження саме невикористання заявником житлових чеків для приватизації державного житлового фонду за період з [INFO] по 25 лютого 2012 року, тобто з моменту народження [PERSON] до моменту реєстрації по [ADDRESS] . На підставі переліченого суд, встановивши факт постійного проживання [PERSON] по [ADDRESS] , не вбачає законних підстав для задоволення її вимог про встановлення факту реєстрації [PERSON] за такою адресою у спірний період, оскільки це документально не було підтверджено, а, натомість, місцем проживання заявника за змістом визначень, вказаних у ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є саме житло, в якому особа проживає постійно. Тобто, встановлення цим рішенням факту проживання заявника з [INFO] по 25 лютого 2012 року по [ADDRESS] , а також необхідність підтвердження саме факту невикористання житлових чеків особою за такий період, свідчать про неналежний спосіб захисту прав [PERSON] , оскільки встановлення факту її реєстрації за такою адресою з [INFO] по 25 лютого 2012 року не впливатиме на пряму на вирішення питання приватизації нею кв. [ADDRESS] . Натомість, суд зазначає, що в судовому засіданні було фактично доведено, що [PERSON] не використала житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у період з [INFO] по 25 лютого 2012 року, внаслідок чого заява [PERSON] підлягає задоволенню саме в такій частині. Суд звертає увагу також на те, що у справі відсутня вмотивована відмова у приватизації [PERSON] кв. [ADDRESS] . Також суд встановив, що наразі невизначений документ, що підтверджує у даному випадку не використання житлових чеків заявницею за відсутності на момент звернення [PERSON] до органу приватизації доказів на підтвердження такого факту згідно із визначеним Порядком. Таким чином вказані обставини у сукупності свідчать про те, що встановивши факт не використання [PERSON] житлових чеків для приватизації державного житлового фонду у період з [INFO] по 25 лютого 2012 року [PERSON] не позбавлена можливості в поза судовому порядку реалізувати своє право на приватизацію кв. [ADDRESS] .

Outcome: approved