Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Представник позивача, адвокат Страх В.О. звернувся до суду з позовом [PERSON] про припинення права на частку та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначив, що позивач [PERSON] є власником 3/4 частки квартири [ADDRESS] , іншим співвласником вказаної квартири є відповідач по справі - [PERSON] , якій належить 1/4 частка квартири. На сьогоднішній день у квартирі ніхто не проживає та не зареєстрований. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Крім цього, відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Оскільки, позивачу на праві приватної власності належить 3/4 частки квартири, а інша 1/4 частка фактично належить відповідачу, то виходячи з загальної та житлової площі квартири (житлова площа складає всього 17,09 кв.м.), з технічних, характеристик квартири, зокрема її загального розміру (33,34 кв.м.), та встановлених законом норм житлової площі, яка необхідна для проживання однієї людини, виділити в натурі частку відповідача не є можливим. Крім того, вказана квартира є річчю неподільною, оскільки є однокімнатною, її не можна поділити без втрати її цільового призначення. Спільне користування та володіння квартирою [ADDRESS] з відповідачем є неможливим, так як у позивача з відповідачем вже давно склались недоброзичливі відносини, що виключають будь-яку можливість володіти, користуватись чи розпоряджатись майном спільно, не прибігаючи до конфліктів та сварок, тим паче відповідач відмовляється продати позивачу свою частку. Позивач з відповідачем спільної мови відносно володіння та користування квартирою не знаходять, у зв`язку з чим позивач вимушена звернутись до суду з цією позовною заявою, в якій просить припинити право власності [PERSON] на 1/4 частку квартири та визнати за [PERSON] право власності на вказану частку. 20 січня 2020 року на підставі ухвали суду, з метою виконання вимог частини 1 статті 189 Цивільного процесуального кодексу України розпочато підготовче провадження у справі, розгляд якої здійснюється у загальному порядку. Ухвалою суду від 23 вересня 2020 року підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні. Відповідач належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки не повідомила, відзиву, заперечень або будь-яких інших заяв та клопотань до суду не надала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.04.2016, позивачу на підставі договору дарування, серія та номер: 1133, виданого 05.09.2014 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Болозенко Т.О., належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] . Крім цього, з цієї ж інформаційної довідки вбачається, що позивачу на підставі рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.01.2016 також належить 1/2 частка вказаної квартири. Разом з цим, відповідачеві - [PERSON] належить 1/4 частка квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 3243, виданого 29.07.2013, виданого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І. Відповідно до Акта від 28 серпня 2017 року, складеного зі слів сусідів: [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] - [ADDRESS] ; [PERSON] - [ADDRESS] , останні 20 років [PERSON] не проживала за адресою: [ADDRESS] , її особистих речей у квартирі немає. Як вбачається з довідки відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Центрально-Міської районної у місті ради від 17.07.2017, за адресою: [ADDRESS] , немає жодних зареєстрованих осіб Надаючи належну правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами по справі, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього й повного відшкодування їх вартості. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо цього будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина перша, друга статті 321 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння й користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку в спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України під час розгляду справи №6-37цс13 від 15.05.2005 висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також, і під час розгляду іншої справи №6-68цс14, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 02.07.2014, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч. 1ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. У даному випадку, з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном сторін по справі, у разі припинення права власності відповідача, таке припинення, на думку суду, завдасть істотної шкоди її інтересам, як співвласника спірного майна. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов`язань перед відповідачем. Як вбачається з позовної заяви, кошти за частку квартири позивачем будуть внесені на депозитний рахунок суду після відкриття провадження по справі, проте на час розгляду справи будь-яких доказів, щодо цього позивачем до суду не надано. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed