Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Представник позивача адвокат [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що з 1994 по 2010 роки позивач перебувала в шлюбі з [PERSON]. 11 квітня 1995 року від даного шлюбу народилась донька [PERSON], яка на даний час проживає разом з позивачем, та знаходиться на її утриманні. 23 серпня 2003 року позивачка, відповідач та їх донька [PERSON] придбали по 1/3 частині кожен квартиру № 43 по вул. Дніпровські пороги у м. Запоріжжя. За період з вересня 2010 року, з часу розірвання шлюбу між позивачкою і відповідачем, і до теперішнього часу витрати позивачки з утримання житла та сплати комунальних платежів склали 40392,18 грн., а сума заборгованості відповідача, розрахована з 1/3 належної йому частки квартири за цей період відповідно складає 13464,06 грн. В звязку з вищевикладеним позивач просить суд стягнути з відповідача пропорційну частину понесених витрат по оплаті квартирної плати та комунальних послуг у розмірі 13464,06 грн., встановлений індекс інфляції за весь час прострочення у розмірі 5489,31 грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 865,84 грн., а також судові витрати, які були нею понесені у звязку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору в розмірі 704,80 грн. та витрат на правову допомогу в розмірі 1193,00 гривень. Позивач та її представник - адвокат [PERSON] у судове засідання не зявились. Представником позивача подано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання вдруге не зявився, відзиву на позов не подав, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується матеріалами справи. Суд, за згодою представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Загальними засадами диспозитивності цивільного судочинства, встановленими ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Судом встановлено, що з 1994 по 2010 роки Кірєєва Ріта Іванівна перебувала в шлюбі з [PERSON]. Цей шлюб було розірвано 16 вересня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія І-ЖС № 076859, виданим 16 вересня 2010 року Ленінським відділом РАЦС Запорізького МУЮ. 11 квітня 1995 року від даного шлюбу народилась донька [PERSON], яка на даний час проживає разом з позивачкою, та знаходиться на її утриманні, а з відповідача рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2013 року по справі № 334/8402/13-ц стягнуто аліменти на її утримання у звязку з навчанням в розмірі 600 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення донькою 23-х років за умови, що вона буде продовжувати навчання. 23 серпня 2003 року позивачка, відповідач та їх донька [PERSON] придбали по 1/3 частині кожен квартиру № 43 по вул. Дніпровські пороги у м. Запоріжжя, що підтверджується нотаріально засвідченим договором від 23 серпня 20103 року серія ВАО №089296. Право власності на цю квартиру було зареєстровано 01 вересня 2003 року. Вказана квартира має загальну площу 54,22 кв.м і складається з 2-х окремих кімнат, житловою площею 20,1 кв.м і 10,6 кв.м відповідно. З моменту розірвання шлюбу, у вересні 2010 року, позивачка, на утриманні якої залишилась неповнолітня донька, самостійно та в повному обсязі оплачувала квартирну плату та комунальні послуги за користування вказаним житлом, що підтверджується відповідними квитанціями-заявами ВНСП «ІнтерПейСервіс» ПрАТ «ЗапоріЗв'язокСервіс» про перерахування коштів постачальникам комунальних послуг за період 2010-2018 років. Відповідач після розірвання шлюбу продовжує проживати у вказаній квартирі і користуватися комунальними послугами, але участі в утриманні житла не приймає, і від внесення квартирної плати і комунальних платежів ухиляється, незважаючи на те, що йому особисто належить 1/3 частка цієї квартири. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею З60 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, пов'язаними із спільним майном. З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у ньому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов'язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов'язку. Особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Як передбачено ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до вимог ст.ст. 156, 160 ЖК України, витрати з утримання житла несуть власники та повнолітні члени сім'ї власника житла. Що стосується неповнолітньої дитини, то її витрати несуть батьки у рівних частках. За змістом статті 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відсутність самого договору між сторонами не звільняють мешканців квартири від обов'язку оплати комунальних послуг, оскільки в силу вимог ст. 162 ЖК України наймач (власник) зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і та плату за комунальні послуги. Незважаючи на те, що у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Таким чином, згідно із зазначеними нормам закону факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Статтями 66, 67, 162 ЖК України передбачено, що за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, за утримання будинку, прибудинкової території та комунальні послуги сплачується плата за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1785-ІV (в редакції Закону, що діяла до 11 червня 2017 року), залежмо від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно- технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1. частини першої статті 20 цього ж Закону передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, якому прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. За період з вересня 2010 року, з часу розірвання шлюбу між позивачкою і відповідачем, і до теперішнього часу витрати позивачки з утримання житла та сплати комунальних платежів склали 40392,18 грн., а сума заборгованості відповідача, розрахована з 1/3 належної йому частки квартири за цей період відповідно складає 13464,06 грн. Крім того, враховуючи факт невиконання відповідачем своїх грошових зобовязань, з нього підлягає стягненню сума боргу з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, у відповідності до положень ч. 2 ст.625 ЦК України. Розрахована стороною позивача сума інфляційних витрат складає 5489,31 грн., а трьох процентів річних - 865,84 грн. Таким чином, зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги законні, обґрунтовані тому підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом стягнення з відповідача, 13464,06 грн. понесених витрат по оплаті комунальних послуг, 5489,31 грн. - інфляційних втрат і 865,84 грн. трьох процентів річних за невиконання грошового зобовязання, а всього 19819,21 грн. Крім того, згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень частин 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для, визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 29 червня 2018 року між позивачкою і адвокатом [PERSON] укладено договір № 9 про правову допомогу у справі про стягнення з відповідача суми боргу по сплаті житлово-комунальних послуг за користування квартирою 43 будинку 31 по вул. Дніпровські Пороги у м. Запоріжжя. За результатами досудової підготовки матеріалів та цього позову позивачкою сплачено за цим договором 1193,00 грн., що підтверджується квитанцією до приходно-касового ордеру № 15 від 20 вересня 2018 року. Зважаючи на викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем, судові витрати на оплату судового збору у сумі 704,80 грн. і професійну правничу допомогу адвоката у сумі 1193,00 грн.

Outcome: approved