Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право на користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою судді від 4 липня 2018 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач в судове засідання не з'явився. Представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак, суду подано письмову заяву, в якій просить суд слухання справи проводити у його відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, причину своєї неявки суд не повідомив. Заперечень проти позову, заяв про поважні причини неявки чи розгляд справи без участі відповідачів до суду не надходило. Суд розглянув справу у відсутності позивача його представника та відповідачів на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Враховуючи відсутність відзиву на позовну заяву, а також те, що представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, на підставі ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи. Дослідивши представлені суду документи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити повністю. Встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 67877296 від 12.09.2016 року (а.с.8). З пояснень позивача, зазначених в позовній заяві вбачається, що на даний час у цьому будинку зареєстрована та проживає вона, дочка, син, мати, а також зареєстрований відповідач, однак не проживає у ньому з 20.12.2015 року. Відповідач є колишнім чоловіком і зареєстрований у будинку з 2003 року, як член її сім'ї та проживав там до 2015 року. У 2015 році її стосунки з відповідачем фактично припинились і він залишив своє зареєстроване місце проживання та з того часу там не проживає без поважних причин. У подальшому їх шлюб було розірвано відповідно до рішення Бродівського районного суду Львівської області від 03.03.2016 року. Відповідач вже більше двох років не проживає за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей в будинку немає, і взагалі даним житлом він не цікавиться. Всі обов'язки, що виникають у зв'язку з утриманням житла вона виконує самостійно. Даний факт негативно впливає на її права, так як вона не може повноцінно розпоряджатись даним майном на власний розсуд. Крім цього факт реєстрації у її квартирі відповідача є перешкодою для оформлення житлової субсидії. На мої звернення самостійно знятись із реєстрації у її будинку відповідач не реагує. Факт не проживання понад два роки відповідача у належному позивачу житловому будинку підтверджується актом обстеження № 920 від 05.06.2018 року, проведеним Заболотцівською сільською радою (а.с.12). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved