Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Гаренко Н.В. звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з вищезазначеним позовом, в якому просить: - стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.03.2014 року, яка станом на 26.05.2019 року становить 44 967,89 грн., та судові витрати у розмірі 1 921 грн. В обґрунтування позову, представник позивача зазначила, що відповідно до укладеного договору б/н від 18.03.2014, відповідач отримав у позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з неналежним виконанням своїх зобов`язань відповідачем за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 26.05.2019 року становить 44 967,89 грн. та складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20552,21 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 9571,93 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання у розмірі 11695,31 грн., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. у розмірі 530,92 грн., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 2117,52 грн. Не погоджуючись із заявленими вимогами, відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про повернення коштів, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (Код ЄДРПОУ 14360570) на її користь 7 447,67 грн. та судові витрати. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, на які посилається позивач за первісним позовом, не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18.03.2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термнів виконання договірних зобов`язань. Позивач за зустрічним позовом також стверджує, що заява позичальника від 18.03.2014 року не визначає процентну ставку та не містить строку повернення кредиту (користування ним). Тому, оскільки відповідач за первісним позовом зняла з карткового рахунку 24 848 грн. при ліміті в 25 000 грн., а повернула 32 295 грн., існує переплата в розмірі 7 447,67 грн. для повернення якої вона і звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11.06.2019 року позовну АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. 02.03.2020 року позивачем усунуто недоліки. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03.03.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у даній цивільній справі. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначила, що під час підписання анкети-заяви не була ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Відповідач стверджує, що підписана сторонами анкета-заява не містить строку повернення кредиту, інформації про процентну ставку та в ній відсутні положення договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. [PERSON] вважає, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» не дотримався вимог про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк, а тому позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, у зв`язку з чим просить суд відмовити в позові у повному обсязі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про повернення коштів, яка подана в межах цивільної справи за позовною заявою АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості до свого провадження. Вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про повернення коштів об`єднано в одне провадження з первісним позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Справу за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» про повернення коштів призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 05.01.2021 року до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій представник позивача Савіхіна А.М. просить стягнути з [PERSON] ( [ADDRESS] ) на користь АТ КБ «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, код ЄДРПОУ: 14360570) заборгованість за Договором № б/н від 18.03.2014 року в розмірі 40 650,90 грн. (30 124,14 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 30 124,14 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 10 526,76 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625), а також понесені позивачем судові витрати. У відзиві на зустрічну позовну заяву, що надійшла на адресу суду 12.01.2021 року, представник відповідача за зустрічним позовом Меркулова В.В. зазначила, що Правила та Умови є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його клієнтам. Підписавши заяву, банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування вцілому. На думку представника відповідача в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Також, зважаючи, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло «6» років, а позичальник не звертався до банку за фактом неправильного нарахування відсотків, користувався кредитними грошовими засобами та здійснював погашення заборгованості, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості, позивач за зустрічним позовом знала про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування і повністю з ними погодилась. Представник відповідача зазначила, що грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а не у вигляді споживчого кредиту, тобто коштів, що надаються кредитодавцем споживачеві на придбання продукції, тому посилання позивача за зустрічним позовом на ЗУ «Про захист прав споживачів» є неправомірним. Щодо строку дії договору та кредитної картки представник відповідача за зустрічним позовом зазначила, що по даному договору відкрито картковий рахунок, який є поточним рахунком, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Картковий рахунок діє до повного виконання, а строк дії картки зазначено на самій картці. Також представник відповідача за зустрічним позовом просила суд застосувати строки позовної давності, оскільки даний зустрічний позов стосується правовідносин, що виникли 18.03.2014 року, і були відомі [PERSON] починаючи з 18.03.2014 року, а тому пропущений встановлений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк загальної позовної давності при зверненні до суду з позовними вимогами, заявленими у зустрічній позовній заяві. Представник відповідача також просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити уточнені позовні вимоги банку в повному обсязі. У відповіді на відзив, що надійшов на адресу суду 13.01.2021 року, представник позивача за первісним позовом Меркулова В.В. підтримала позицію, викладену в позові, відзиві на зустрічну позовну заяву і заяві про зменшення позовних вимог, та надала роз`яснення щодо черговості погашення заборгованості і формули нарахування процентів на поточну та на прострочену заборгованість. 01.07.2021 та 15.07.2021 року до суду надійшли відповідь на відзив на зустрічний позов та заперечення на відповідь на відзив відповідно, в яких [PERSON] заперечила, що строк позовної давності має відраховуватись із для укладення кредитного договору у вигляді анкети-заяви та наполягала, що він має відраховуватись із моменту порушення, не визнання або оспорювання права, і в даному випадку починається з моменту переплати. Також [PERSON] зазначає, що відповідачем за зустрічним договором не спростовано доводів позивача про переплату за договором. 27.07.2021 року до суду надійшло заперечення, а 09.08.2021 року надійшли пояснення, в яких представник позивача за первісним позовом Меркулова В.В. підтримала позицію, викладену у попередніх заявах по справі. В судове засідання сторони не з`явились, представник позивача за первісним позовом у позовній заяві не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника банку, від представника відповідача за первісним позовом надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідача. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 18.03.2014 року відповідач звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник АТ КБ «Приватбанк») з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, згідно якої отримала кредитну картку та кредит в розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом в Анкеті-заяві №б/н від 18.03.2014 року [PERSON] погодилась, що дана заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Клієнт ознайомилась з договором про надання банківських послуг до його укладення та згодна з його умовами. Екземпляр договору про надання банківських послуг згодна отримати шляхом друку з сайту http://privatbank.ua, Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua. Клієнт зобов`язується виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.com.ua. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 26.05.2019 року, заборгованість за договором № б/н від 18.03.2014 року становить 44 967,89 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту у розмірі 20 552,21 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 9 571,93 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання у розмірі 11 695,31 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн у розмірі 530,92 грн., штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 2 117,52 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 27.12.2020 року, заборгованість за договором № б/н від 18.03.2014 року становить 40 650,90 грн. (30 124,14 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 30 124,14 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 10 526,76 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит). Відповідно до позиції Верховного суду, справа №444/9519/12, постанова від 28 березня 2018 року, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч.1ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно ст.1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги, в тому числі розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», які розміщені на сайті: https://privatbank.ua як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин 18.03.2014 до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, надані банком Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Щодо стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченим тілом кредиту, суд не вбачає наявності правових підстав для стягнення та вважає вимоги безпідставними через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу у анкеті-заяві від 18.03.2014, та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua не може вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківськхи послуг розміщені на сайті: http://privatbank.ua/terms/, не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18.03.2014 року шляхом підписання Анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до ч.4 ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст.3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п.6 ч.1 ст.3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч.1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 18.03.2014 у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із тим, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Аналогічна позиція міститься в Постанові Верховного суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17, провадження № 14-131цс19). Таким чином, суд погоджується з тим, що позивачем обґрунтовано зазначено про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника заборгованості за тілом кредиту в розмірі 20552,21 грн. виходячи з розміру первістних позовних вимог. Разом з тим, оскільки відповідач за первісним позовом не заперечує фактів отримання та користування кредитними коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором № б/н від 18.03.2014 року, суд вважає, що вимоги за зустрічним позовом є безпідствними, тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити виходячи з підстав його недоведенності та необгрунтованості. Строк позовної давності не може бути застосований до даних правовідносин, виходячи з позиції позивача за перввсним позовом, оскільки правовідносини є триваючими. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України оскільки первісний позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 1921 грн судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.

Outcome: partial