Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

представник позивача - [PERSON] подав до суду позовну заяву та просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року в загальному розмірі 2975442,47 гривень з яких сума основного боргу в розмірі 2934781,20 гривень; сума відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 29347,81 гривень; 3% річних за прострочення повернення грошових коштів в розмірі 11313,46 гривень та суму витрат на правничу допомогу в розмірі 12000,00 гривень. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 20 грудня 2018 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 117000,00 доларів США на строк до 20 грудня 2019 року. На підтвердження позики грошей [PERSON] власноруч написав розписку від 20 грудня 2018 року. Станом на дату укладання договору позики відповідач [PERSON] з 14 лютого 1997 року перебував у зареєстровану шлюбі з [PERSON] , який розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року. Відповідно до умов договору позики від 20 грудня 2018 року, кошти отримані в борг використовуватимуться в інтересах сім`ї. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики, а саме станом на 05 лютого 2020 року не повернув борг. Так, відповідачі є солідарними боржниками за договором позики від 20 грудня 2018 року та сума їх заборгованості становить 118621,03 доларів США, з яких сума основного боргу - 117000,00 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 05 лютого 2020 року є еквівалентом 2934781,20 гривень; сума відсотків за правомірне користування чужими грошовими коштами в розмірі 1170 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 05 лютого 2020 року є еквівалентом 29347,81 гривень та З % річних за прострочення повернення позики в розмірі 451,03 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 05 лютого 2020 року є еквівалентом 11313,46 гривень. Крім того, позивачем понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 12000,00 гривень, які на його думку, також підлягають стягненню солідарно з відповідачів. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2020 року частково задоволено заяву [PERSON] та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження квартири [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] ; в задоволенні іншої частини вимог [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року відкрито провадження по справі. 28 лютого 2020 року представник позивача - [PERSON] подав суду апеляційну скаргу на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2020 року. Постановою Харківського апеляційного суду від 24 червня 2020 року ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 11 лютого 2020 року залишено без змін. 31 березня 2020 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовної заяви про стягнення боргу за договором позики в частині солідарного стягнення з [PERSON] , посилаючись на наступне. Дійсно, 14 лютого 1997 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, але фактичне припинення шлюбу відбулося у червні 2012 року, що виявлялося у припиненні спільного вирішення будь-яких питань життя сім`ї та окремій організації свого життя кожним з подружжя, самостійним веденням побуту тощо. При цьому [PERSON] та [PERSON] продовжували проживати у одному приміщенні за адресою: [ADDRESS] , однак, не обговорювали та не вирішували жодних питань, пов`язаних з веденням спільного господарства, розподілу заробітку та/або набуття спільного майна. Остаточно [PERSON] виселився з будинку [NUMBER] за вищевказаною адресою у липні-серпні 2018 року. При цьому, у борговій розписці [PERSON] зазначив, що він проживає за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року шлюб між подружжям [PERSON] розірвано. [PERSON] , як усно так і письмово не надавала будь-якої згоди щодо укладання договору позики з [PERSON] . Посилання в розписці [PERSON] на те, що нібито грошові кошти будуть використані в інтересах сім`ї не мають жодного доказу, оскільки з 20 грудня 2018 року ані [PERSON] , ані її колишній чоловік не придбавали нерухоме майно, транспортні засоби, будь-які коштовності тощо. На рівні закону закріплено, що факт надання згоди на вчинення правочину одним з подружжя не пов`язано з виникненням обов`язку другого з подружжя; навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Проте, позивачем не надано жодних доказів, що кошти в розмірі 117000,00 доларів США, які він одержав, використані в інтересах сім`ї. 24 квітня 2020 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , в якій просив визнати недійсним договір позики укладений 20 грудня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що на дату укладання оскаржуваного договору позики від 20 грудня 2018 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] , який розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року. Проте, як усно, так і письмово [PERSON] не надавала будь-якої згоди щодо укладання договору позики з [PERSON] . Посилання в розписці [PERSON] на те, що нібито грошові кошти будуть використані в інтересах сім`ї не мають жодного доказу, оскільки з 20 грудня 2018 року ані [PERSON] , ані її колишній чоловік не придбавали нерухоме майно, транспортні засоби, будь-які коштовності тощо. При цьому, в паспорті відповідача [PERSON] міститься запис про одруження з [PERSON] , тож відповідачі були обізнані про права спільної сумісної власності позивача та про відсутність окремої згоди на укладання договору позики. Укладання договору позики в розмірі 117000,00 доларів США неможливо віднести до дрібного побутового правочину, оскільки дрібний побутовий правочин направлений на задоволення побутових потреб; повинен відповідати фізичному, духовному чи соціальному розвитку особи; стосується предмета, який має невисоку вартість. На рівні закону закріплено, що факт надання згоди на вчинення правочину одним з подружжя не пов`язано з виникненням обов`язку другого з подружжя; навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Отже, вказані дії відповідачів привели до порушення прав позивача [PERSON] , що змусило її звернутися до суду з зустрічним позовом. 14 травня 2020 року [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення вимог позивача [PERSON] не заперечував, з огляду на наступне. Заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року виникла ще у 2011 році, оскільки 14 вересня 2011 року [PERSON] взяв в борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 130000 доларів США на строк до 14 вересня 2021 року, про що написав відповідну розписку. Вказані грошові кошти були позичені з відома дружини - [PERSON] , для використання їх в інтересах сім`ї та покращення її добробуту; більша частина грошових коштів була використана при ремонті нерухомого майна, яке належить подружжю на праві спільно сумісної власності, але зареєстрованого за [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та на інші сімейні потреби. Також, при укладені вказаного договору позики, [PERSON] , в рахунок боргових зобов`язань передав [PERSON] оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно, що зареєстроване за [PERSON] , а саме квартири [ADDRESS] ; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2» за адресою: [ADDRESS] та на нерухоме майно, зареєстроване за [PERSON] - квартиру [ADDRESS] . В грудні 2017 року [PERSON] забрав у [PERSON] документи на квартиру [ADDRESS] та продав її. При оформленні договору купівлі-продажу [PERSON] , як дружина, надала відповідний дозвіл на відчуження квартири. Гроші вилучені з продажу вказаної квартири [PERSON] передав [PERSON] в рахунок погашення боргового зобов`язання за розпискою від 14 вересня 2011 року, у відповідь 26 грудня 2017 року [PERSON] надав відповідну розписку про отримання ним грошових коштів у розмірі 30000 доларів США в рахунок погашення заборгованості за вказаною розпискою. 25 березня 2018 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 15000 доларів США на строк до 25 жовтня 2019 року, про що надав відповідну розписку. Вказані грошові кошти також позичалися з відома дружини [PERSON] для використання їх в інтересах сім`ї та покращення її добробуту. Пізніше, в грудні 2018 року в сім`ї [PERSON] виникла необхідність позичити кошти у розмірі 2000 доларів США та [PERSON] звернувся до [PERSON] . При цьому було вирішено об`єднати усі розписки в одну і [PERSON] написав розписку від 20 грудня 2018 року на суму 117000 доларів США з терміном повернення позичених грошових коштів у строк до 20 грудня 2019 року. Таким чином заборгованість по розписці на суму 117000 доларів США виникла ще у 2011 році, вказані кошти використовувалися в інтересах сім`ї і були запозичені з відома дружини [PERSON] , оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно, що зареєстровано за останньою передано в рахунок боргових зобов`язань [PERSON] та на даний час перебуває у нього. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 19 травня 2020 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] подав суду відповідь на відзив [PERSON] , в якій просив задовольнити позов [PERSON] в повному обсязі та вказав наступне. Представником [PERSON] не надано жодних доказів на підтвердження того, що шлюбні сімейні відносини між подружжям [PERSON] фактично припинилися у червні 2012 року, при цьому вони продовжили проживати разом у одному приміщені за адресою: [ADDRESS] , однак не обговорювали та не вирішували жодних питань, пов`язаних веденням спільного господарства, розподілу заробітку та/або набуття спільного майна. Також вказане не відповідає дійсності, оскільки 08 серпня 2005 року подружжям придбана 3-х кімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована за [PERSON] . Вказана квартира була спільним майном, як набута подружжям у шлюбі та продана 26 грудня 2017 року з відома [PERSON] , гроші вилучені від її продажу, з відома останньої, передані [PERSON] в рахунок погашення заборгованості. Факт продажу спільно сумісного майна - квартири [NUMBER] за вищевказаною адресою є доказом вирішення подружжям питань пов`язаних з веденням спільного господарства, розподілу грошових коштів та вирішення долі сумісного майна. Тому на думку позивача, позиція [PERSON] не підкріплюється жодними доказами та направлена на уникнення відповідальності і не поверненню грошових коштів. Крім того, на момент укладення договору позики від 20 грудня 2018 року відповідачі перебували у дійсному, зареєстрованому відповідно до законодавства, шлюбі та були пов`язанні спільними правами та обов`язками подружжя; шлюб між подружжям [PERSON] припинено рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року, проте вказаним рішенням не встановлено, що шлюбно-сімейні відносини сторін припинені у червні 2012 року; [PERSON] остаточно виселився з будинку за адресою: [ADDRESS] , у липні-серпні 2018 року. Крім того, фактично заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року виникла ще у 2011 році, оскільки 14 вересня 2011 року [PERSON] надав [PERSON] у позику грошові кошти в розмірі 130000 доларів США на строк до 14 вересня 2021 року, про що останній надав відповідну розписку. Вказані грошові кошти були позичені з метою використання їх в інтересах сім`ї та покращення її добробуту, з відома [PERSON] , оскільки в рахунок боргових зобов`язань [PERSON] передав [PERSON] оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно, зареєстроване за [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] ; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2» за адресою [ADDRESS] та на нерухоме майно, зареєстроване за [PERSON] - квартиру [ADDRESS] . Наприкінці 2017 року [PERSON] знову звернувся до [PERSON] та повідомив його про намір продати квартиру [NUMBER] за вищевказаною адресою на що останній віддав оригінали вказаних правоустановчих документів. Квартира [ADDRESS] , була продана 26 грудня 2017 року, при оформленні договору купівлі-продажу [PERSON] , як дружина, надала відповідний дозвіл на відчуження вказаної квартири. Точної суми вилученої відповідачами від продажу квартири позивачу не відомо, але того ж дня [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 30000 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 14 вересня 2011 року, а [PERSON] написав розписку про отримання від [PERSON] грошових коштів в рахунок погашення заборгованості. Тому, на думку позивача, жодні пояснення [PERSON] , що вона не знала про запозичені [PERSON] у [PERSON] грошові кошти не відповідають дійсності, оскільки ці кошти були запозичені з її відома, оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно зареєстроване за нею передані з її відома, вона надала згоду на продаж квартири та знала на що підуть кошти з її продажу. 25 березня 2018 року [PERSON] знов звернувся до [PERSON] та взяв у нього в борг грошові кошти в розмірі 15000 доларів США на строк до 25 жовтня 2019 року, про що надав відповідну розписку. Вказані грошові кошти також позичалися з відома дружини [PERSON] для використання їх в інтересах сім`ї та покращення її добробуту. За умовами вказаного договору, в зобов`язання його виконання слугували передані раніше, за договором позики від 14 вересня 2011 року оригінали правоустановчих документів на нерухоме майно, зареєстроване за [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] ; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2». В грудні 2018 року [PERSON] знову звернувся до [PERSON] з проханням зайняти ще 2000 доларів США та [PERSON] , при цьому було вирішено об`єднати усі розписки в одну, тому 20 грудня 2018 року [PERSON] написав розписку на суму 117000 доларів США з терміном повернення позичених грошових коштів у строк до 20 грудня 2019 року. Таким чином заборгованість по розписці на суму 117000 доларів США виникла ще у 2011 році, коли відповідачі перебували у зареєстрованому шлюбі. 01 липня 2020 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав суду заяву про виклик свідків. 25 вересня 2020 року представник позивача - [PERSON] подав суду відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив відмовити в повному обсязі у задоволенні вимог [PERSON] за зустрічним позовом, зважаючи на наступне. 20 грудня 2018 року між [PERSON] (позикодавець) та відповідачем [PERSON] (позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 117000,00 доларів США на строк до 20 грудня 2019 року. На підтвердження позики грошей [PERSON] власноруч написав розписку від 20 грудня 2018 року. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З договору позики від 20 грудня 2018 року вбачається, що кошти отримані в борг будуть використовуватися в інтересах сім`ї. Відповідно до умов вказаного договору позики, [PERSON] в рахунок боргових зобов`язань передав [PERSON] оригінали наступних документів: договір купівлі-продажу від 13 травня 2010 року [PERSON] квартири [ADDRESS] , загальною площею 39,0 кв.м; витяг з державного реєстру правочинів №8532456 від 13 травня 2010 року; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26284491 від 02 червня 2010 року; технічний паспорт №П-4-5737 від 16 квітня 2010 року; договір купівлі-продажу від 08 вересня 2010 року [PERSON] квартири [ADDRESS] , загальною площею 34.4 кв.м; витяг з державного реєстру правочинів № 8975411 від 08 вересня 2010 року; витяг про державну реєстрацію прав №27532665 від 05 жовтня 2010 року; технічний паспорт №П-415382 від 12 червня 2007 року; рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 14 червня 2011 року про визнання за [PERSON] права власності на нежитлові приміщення №5-1-5-5 першого поверху в літ. «А-2» за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 115,4 кв.м., витяг про державну реєстрацію прав №31017742, технічний паспорт №П-4-5434. Вказані документи є оригіналами правоустановчих документів нерухомого майна, яке зареєстровано за [PERSON] , що свідчить про те, що кошти запозиченні [PERSON] з її відома. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Окрім зазначеного, фактично, заборгованість за договором позики від 20 грудня 2018 року, виникла ще у вересні 2011 року з підстав, що викладені раніше у відповіді на відзив [PERSON] . За вказаних обставин, вбачається, що договір позики від 20 грудня 2018 року укладений між [PERSON] та [PERSON] не може вважатися недійсним, оскільки він відповідає усім нормам, що регулюють укладення зазначеного правочину. 08 грудня 2020 року представник позивача - [PERSON] подав суду заяву про виклик свідка [PERSON] , [INFO] . 08 грудня 2020 року представник позивача - [PERSON] подав суду заяву про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позові та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи; заперечував проти задоволення вимог позивача [PERSON] за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним; в подальшому в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача [PERSON] . Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позивача за зустрічним позовом, просив їх задовольнити, заперечував проти задоволення вимог позивача [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики від 20 грудня 2018 року, в подальшому в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі [PERSON] . Допитана в якості свідка [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знайома з [PERSON] та [PERSON] приблизно з 1995 року, ще до їх одруження, вони здійснювали торгівлю з лотків, спочатку працювала з [PERSON] , потім долучилась [PERSON] , ще через деякий час [PERSON] зареєструвався приватним підприємцем, потім ФОП оформила [PERSON] і свідок працювала у них продавцем в приміщення магазину на улиці Чеботарській в місті Харкові. Ще через деякий час 3 2007 році [PERSON] та [PERSON] стали здійснювати діяльність кожний окремо, потім залишилась працювати тільки [PERSON] . Свідку відомо, що з 2005 року [PERSON] проживає з іншими жінками, в останні роки [PERSON] вона не бачила взагалі і їй відомо, що вони спільно не проживають. Ремонт в приміщенні магазину на [ADDRESS] закінчився ще у 2011 році. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що його дружина сестра [PERSON] і йому відомо, що вони останні 5 років спільно не проживають, оскільки на спільних родинних святах була присутня лише [PERSON] , про придбання чи продаж ними нерухомості, йому нічого не відомо. Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що його батьки [PERSON] і [PERSON] , ще десь з 2005 року разом не проживають, спільне господарство не ведуть, і його родина після 2011 року не робила придбань на великі суми і вони не купували нерухомість, машини, коштовності, тощо. Суд, заслухавши представників позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] , свідків, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 20 грудня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу [PERSON] грошові кошти в розмірі 117000,00 доларів США на строк до 20 грудня 2019 року, а останній зобов`язався повернути вказані грошові суми до 20 грудня 2019 року. На підтвердження вказаних обставин відповідач [PERSON] надав розписку про отримання позики від 20 грудня 2018 року, в якій підтвердив, що отримав від позивача грошову суму в розмірі 117000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану грошову суму в строк до 20 грудня 2019 року; у випадку порушення строку повернення боргу - сплатити проценті в розмірі 1%. Також вказав, що вказані кошти будуть використані в інтересах сім`ї. В рахунок боргових зобов`язань [PERSON] передав [PERSON] наступні документи: договір купівлі-продажу квартири від 13 травня 2010 рок, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстр № 646; витяг з державного реєстру правочинів №8532456 від 13 травня 2010 року; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26284491 від 02 червня 2010 року; технічний паспорт №П-4-5737 від 16 квітня 2010 року; договір купівлі-продажу від 08 вересня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстр № 941; витяг з державного реєстру правочинів № 8975411 від 08 вересня 2010 року; витяг про державну реєстрацію прав №27532665 від 05 жовтня 2010 року; технічний паспорт №П-4-15382 від 12 червня 2007 року; технічний паспорт №П-4-5434 від 08 серпня 2011 року. Також судом встановлено, що станом на 20 грудня 2018 року відповідач [PERSON] з 14 лютого 1997 року перебував у зареєстровану шлюбі з [PERSON] , який розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 21 січня 2020 року. [PERSON] при підписанні розписки від 20 грудня 2018 року отримав грошові кошти в повному обсязі, про що свідчить його підпис у розписці, але вимоги за договором позики не виконав та вищевказану грошову суму не повернув. Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 05 лютого 2020 року загальна сума заборгованості за договорами позики від 20 грудня 2018 року становить 2975442,47 гривень з яких: 2934781,20 гривень - сума основного боргу (еквівалент 117000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, станом на 05 лютого 2020 року); 29347,81 гривень - сума відсотків за користування грошовими коштами (еквівалент 1170,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, станом на 05 лютого 2020 року) - 1% від суми позики 117000,00 доларів США (основна сума заборгованості); 11313,46 гривень -3% річних за прострочення повернення позики (еквівалент 451,03 доларів США за офіційним курсом НБУ, станом на 05 лютого 2020 року) 451,03 доларів США = (117000,00 доларів США (сума заборгованості) х 3% х 47 (кількість днів прострочення) /100 / 365 (кількість днів). Також суду надано: розписка [PERSON] від 14 вересня 2011 року про отримання від [PERSON] позики в розмірі 130000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану грошову суму в строк до 14 вересня 2021 року; вказані грошові кошти будуть використані в інтересах сім`ї для покращення її добробуту; в рахунок боргових зобов`язань [PERSON] передав [PERSON] оригінали правоустановчих документів: на квартиру [ADDRESS] ; об`єкти за адресою: [ADDRESS] ; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2»; розписка [PERSON] від 26 грудня 2017 року про отримання від [PERSON] 30000,00 доларів США в рахунок погашення боргових зобов`язань за розпискою від 14 вересня 2011 року на суму 130000 доларів США; розписка [PERSON] від 25 березня 2018 року про отримання від [PERSON] позики в розмірі 15000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказану грошову суму в строк до 25 жовтня 2019 року; вказані грошові кошти будуть використані в інтересах сім`ї для покращення її добробуту; в рахунок боргових зобов`язань [PERSON] передав [PERSON] оригінали правоустановчих документів: на об`єкти за адресою: [ADDRESS] ; нежитлові приміщення 1-го поверху №5-1-5-5 літ. «А-2»; копія договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 39,0 кв.м., житловою площею 33,2 кв.м., укладеного 13 травня 2010 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідченого 13 травня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстр № 646; витяг з державного реєстру правочинів №8532456, наданий 13 травня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В.; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26284491, сформований 02 червня 2010 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації станом на 16 квітня 2010 року на ім`я [PERSON] , реєстровий №П-4-5737; копія договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 34,4 кв.м., житловою площею 24,6 кв.м., укладеного 08 вересня 2010 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), посвідченого 08 вересня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В., реєстр № 941; витяг з державного реєстру правочинів № 8975411, сформований 08 вересня 2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тихоновою І.В.; витяг про державну реєстрацію прав №27532665, сформований 05 жовтня 2010 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації станом на 12 червня 2007 року (зміни внесені 07 жовтня 2010 року) на ім`я [PERSON] , реєстровий №П-4-15382; копія рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 14 червня 2011 року про визнання за [PERSON] права власності на нежитлові приміщення №5-1-5-5 першого поверху в літ. «А-2» за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 115,4 кв.м., витяг про державну реєстрацію прав №31017742, сформований 18 серпня 2011 року Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»; копія технічного паспорту на нежитлові приміщення в літ. «А-2» за адресою: [ADDRESS] , виготовленого Харківським міським бюро технічної інвентаризації станом на 08 серпня 2011 року на ім`я [PERSON] , реєстровий №П-4-5434; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 207306068 від 22 квітня 2020 року; № 205171506, № 205171667 та № 225390429 від 24 березня 2020 року; скріншоти листування [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Враховуючи, що [PERSON] свої зобов`язання за договором позики від 20 грудня 2018 року щодо повернення грошових коштів у встановлений строк не виконав, проти задоволення вимог позивача не заперечував та не надав суду доказів про наявність підстав його звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до ст. 617 ЦК України, тому сума заборгованості в загальному розмірі 2975442,47 гривень підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] у примусовому порядку, а позов в цій частині задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення суми відсотків від суми позики за ч. 1 ст. 1048 ЦК України та трьох процентів річних нарахованих на суму заборгованості за прострочення договірних зобов`язань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зокрема, за ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до умов договору позики від 20 грудня 2018 року у разі прострочення повернення грошових коштів розмір процентів становить 1%. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання. Так, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи викладене, суд також задовольняє вимоги позивача про стягнення з відповідача [PERSON] суми відсотків від суми позики в розмірі 29347,81 гривень та 3% річних в розмірі 11313,46 гривень, нарахованих на суму заборгованості за прострочення договірних зобов`язань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, при цьому враховує, що відповідачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження того, що ним вжиті всі залежні заходи щодо належного виконання зобов`язання та останній не заперечував проти задоволення позову в цій частині вимог. В задоволенні вимог позивача про стягнення суми заборгованості солідарно також і з [PERSON] суд відмовляє, оскільки позивач не надав жодних беззаперечних, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та кошти отримані за вказаним договором позики використані в інтересах сім`ї - подружжя [PERSON] . Також, суду, не надано доказів, що відповідач [PERSON] знала про отримання її чоловіком вказаної суми боргу і що вона надала свою письмову згоду на отримання вказаної суми у борг, при цьому суд ставиться критично та не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] , що кошти позичались в інтересах сім`ї, оскільки письмових підтверджень такої згоди дружини з боку відповідача [PERSON] суду також не надано, а долучені позивачем в якості доказів скріншоти листування [PERSON] та [PERSON] та посилання позивача на факт передачі [PERSON] оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно жодним чином не вказують, що відповідач [PERSON] знала про отримання її чоловіком вказаної суми боргу і що вона надала свою письмову згоду на отримання вказаної суми у борг. При вирішенні питання про стягнення на користь позивача суми витрат на правничу допомогу в розмірі 12000,00 гривень, суд враховує, що позивачем не надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформленого у встановленому законом порядку (платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, квитанція до прибуткового касового ордера, дані книги обліку доходів і витрат (або книги обліку доходів), інше, а наданий позивачем товарний чек б/н від 29 січня 2020 року не є документом, який безспірно свідчить про сплату грошових коштів, тому суд відмовляє в задоволенні вимог позивача про стягнення суми витрат на правову допомогу. Враховуючи викладені обставини, суд частково задовольняє позовні вимоги [PERSON] та питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та судовий збір покладає на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, при цьому враховує, що позивачем [PERSON] понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 10510,00 гривень, про що свідчать дані квитанції № ПН2025450 від 06 лютого 2020 року та витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 420,04 гривень, про що свідчать дані квитанції № ПН2025454 від 06 лютого 2020 року. Щодо вимог позивача [PERSON] за зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятись усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до ст. 1047, 1055 ЦК України договір позики (кредиту) укладається у письмовій формі. Відповідно ч. З ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Частиною 2 ст. 65 СК України, передбачено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо ней договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ст. 31 ЦК України, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійним. Враховуючи, що [PERSON] не наведено обставин і не надано доказів на підтвердження того, що наявні підстави для визнання договору позики недійсним, тому суд відмовляє [PERSON] у задоволенні вимог за зустрічним позовом про визнання недійсним договору позики від 20 грудня 2018 року за їх недоведеністю, при цьому виходить з тих обставин, що вказаний договір укладено у спосіб визначений чинним законодавством України, з дотриманням вимог щодо його укладення, а оцінка вказаному договору в частині посилань [PERSON] , що кошти позичались в інтересах сім`ї, вже надана судом при вирішенні вимог за позовом [PERSON] про стягнення суми боргу з [PERSON] та [PERSON] . На підставі викладеного, суд відмовляє [PERSON] у задоволенні вимог за зустрічним позовом та питання про розподіл судових витрат вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial