Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Штогрін В.С. в судовому засіданні позов підтримала і просить суд визнати автомобіль марки «PEUGEOT Partner», державний номер [NUMBER], 2010 року випуску, чорного кольору, шасі № [NUMBER] (далі - спірний автомобіль), спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та [PERSON], а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 вартості реалізованого без згоди подружжя автомобіля в сумі 24500 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що сторони з 19 жовтня 2012 року перебували у шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду від 06 травня 2015 року розірвано. За час проживання у шлюбі сторонами за спільні кошти було набуто у спільну сумісну власність спірний автомобіль. В подальшому, за відсутності згоди [PERSON], як подружжя, на відчуження спірного автомобіля, [PERSON] зняла з обліку цей автомобіль та реалізувала його за 49000 гривень. Коли відповідач отримала ці кошти та на які цілі їх було витрачено, позивачу невідомо. Оскільки між сторонами немає згоди про добровільний поділ спільного сумісного майна, позивач і звернувся з даним позовом до суду з метою захисту своїх прав. Представник відповідача [PERSON] адвокат Цуняк В.Й. в судовому засіданні позов не визнав і у задоволенні позовних вимог просить суд відмовити за їх безпідставністю. На заперечення позовних вимог посилається на те, що про існування спірного автомобіля відповідач [PERSON] нічого не знала, вказаний автомобіль на облік не ставила, з обліку не знімала і не реалізовувала його. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 19 жовтня 2012 року перебували у шлюбі, від якого мають малолітнього сина [PERSON] [INFO]. Шлюб між сторонами рішенням Рівненського міського суду від 06 травня 2015 року розірвано. Судом також встановлено, що 18 квітня 2013 року на ім'я відповідача [PERSON] був зареєстрований спірний автомобіль, про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 18 квітня 2013 року. З досліджених судом документів, наданих Територіальним сервісним центром 5641 Регіонального сервісного центру МВС в Рівненській області, слідує, що спірний автомобіль 18 березня 2013 року був ввезений з-за кордону як вантажний (фургон малотоннажний-В), за заявою № 15509303 від 04 квітня 2013 року від імені [PERSON] зареєстрований, за заявою № 16826471 від 26 квітня 2013 року від імені [PERSON] переобладнаний в легковий, за заявою № 17528494 від 14 травня 2013 року від імені [PERSON] знятий з обліку для реалізації та, як слідує з довідки-рахунку серії ААВ № 459634 від 14 травня 2013 року, придбаний [PERSON] за 49000 гривень. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Статтею 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. На заперечення позовних вимог представник відповідача посилається на те, що [PERSON] нічого не знала про спірний автомобіль, жодних документів, що пов'язані зі спірним автомобілем, не підписувала, на облік його не ставила і з обліку не знімала, а також не реалізовувала його. Як слідує з висновку експерта від 28 жовтня 2016 року № 522/523/16-22, підписи на заявах № 15509303 від 04 квітня 2013 року про реєстрацію транспортного засобу привезеного з-за кордону, № 16826471 від 26 квітня 2013 року про перереєстрацію при переобладнанні, № 17528494 від 14 травня 2013 року про зняття з обліку для реалізації від імені [PERSON] виконані не [PERSON], а іншою особою, у тому числі і з наслідуванням її справжнього підпису, що об'єктивно підтверджує заперечення представника відповідача. Згідно роз'яснень, наведених у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Пунктом 30 цієї ж Постанови роз'яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як зазначено у статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому, згідно вимог статей 58,59 ЦПК України, докази, які подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, мають бути належними та допустимими. Разом з тим, суд визнає, що позивачем не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження як тих обставин, що спірний автомобіль за час шлюбу сторін був набутий саме відповідачем і джерелом його набуття були спільні сумісні кошти подружжя, так і тих обставин, що саме відповідач здійснила його відчуження та, крім того, відчужила спірний автомобіль проти волі позивача і не в інтересах сім'ї. Враховуючи, що договір відчуження спірного автомобіля виходить за межі дрібного побутового, суд звертає увагу і на те, що [PERSON] не скористався наданим статтею 65 СК України правом на звернення до суду з позовом про визнання цього договору недійсним як такого, що укладений [PERSON] без його згоди. Оцінюючи досліджені по справі докази, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено того факту, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, яке підлягає поділу, що свідчить про недоведеність та безпідставність позовних вимог. Частиною першою статті 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені відповідачем судові витрати в розмірі 4319,20 гривень, що складаються з витрат на правову допомогу (1500 гривень) та витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи (2819,20 гривень).

Outcome: approved