Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] за довіреністю звернулася в інтересах своєї довірительки [PERSON] до місцевого суду із позовом, в якому просить надати [PERSON] дозвіл оформити проїзні документи дитини для виїзду за кордон та дозвіл для тимчасового виїзду за межі України із сином [PERSON], [INFO], - у Королівство Іспанію в м. Мадрид без згоди та супроводу батька [PERSON], - на період із 01.06.2017 року по 30.08.2017 року. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що до 2011 року [PERSON] перебувала з відповідачем у шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO] року. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати із [PERSON], перебуває на її утриманні та вихованні. [PERSON] відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон для відпочинку, у зв'язку з чим [PERSON] змушена звернутись до суду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала уточнені позовні вимоги та просила даний позов задовольнити, опираючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача адвокат Дашинич І.Б. у судовому засіданні позову не визнав з підстав викладених у запереченні на позовну заяву від 18.10.2016 року; просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Служби в справах дітей виконкому Самбірської міської ради Львівської області [PERSON] у судовому засіданні підтримала позицію сторони позивача, оскільки це відповідає інтересам дитини. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити з наступних підстав: Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] являються батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21.10.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано; водночас вирішено, що неповнолітній син [PERSON] залишається проживати спільно з матір'ю [PERSON] Відповідно до ст. 2, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини; проїзний документ дитини і оформлення його проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Аналогічне положення регламентоване у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків щодо дитини. Згідно ст. ст. 7, 155 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 6 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. принцип 6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові, розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Згідно абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Діючим законодавством не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Ураховуючи вищенаведене та позицію сторони позивача, судом установлено, що виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон з метою відпочинку чи оздоровлення відповідає інтересам дитини; твердження відповідача у письмовому запереченні про те, що позивач хоче вивезти сина за кордон переслідуючи свої гордість, принципи та егоїстичні переконання за судовим рішенням задля того лише, щоб не звертатись до відповідача з пропозицією/проханням з приводу добровільного надання відповідних дозволів - не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та стороною відповідача не представлено суду про це жодного доказу. Однаково жоден із заявлених свідків відповідачем [PERSON], ані [PERSON] не переконали суд у тому, що дитина може бути вивезена назавжди, чи запланована поїздка у літній період із матір'ю суперечитиме інтересам дитини. Главою 5 Цивільного-процесуального Закону регламентовано поняття доказів, їх належність та допустимість; обов'язок доказування і подання доказів. У свою чергу представником відповідача жодним чином цього не аргументовано та не вмотивовано негативні наслідки, які б могли настати для його довірителя; не спростовано того, що про виїзд сина перед судом порушила питання матір дитини; не зазначено доказів, які б підтверджували кожну обставину, що виїзд дитини за кордон не відповідає її інтересам. Напротивагу наведеному представником позивача суду доведено, що виїзд дитини заплановано в конкретну державу та вказано адресу місця її проживання, період літніх шкільних канікул; дитина виїжджає з метою оздоровлення та з метою розширення її кругозору, чи з інших позитивних міркувань і на це є достатні кошти у позивача, котра як установлено під час розгляду справи вже тривалий час проживає у м. Мадрид, періодично приїжджає до України, що підтвердила суду допитана свідок [PERSON] Тому суд прийшов до висновку про задоволення позову, а відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем документально підтверджені судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved