Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом до Миронівської міської ради Миронівського району Київської області про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю. Заявлені вимоги представник позивача обґрунтовував тими обставинами, що позивач [PERSON] є власницею 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Вказане право набуто [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, укладеного між нею та [PERSON] 01 жовтня 1982 року. Інша 1/2 частина вказаного будинку належала [PERSON] на підставі рішення народного суду Миронівського району Київської області від 30 травня 1967 року у справі № 2-164 про поділ домогосподарства (спільного майна подружжя). [PERSON] померла [INFO] . З часу її смерті належна їй частина будинку перейшла у користування [PERSON] Будинок є одноповерховою спорудою з облаштованими окремими входами. Впродовж 16 років позивач утримувала весь будинок, здійснювала ремонт покрівлі, комунікацій, доглядала за станом будівельних конструкцій, стін. Про спадкоємців [PERSON] позивачу не відомо, спадкові права ніхто не оформляв, спадщину ніхто не приймав, у належній [PERSON] частині будинку ніхто не проживав та не проживає, жодні особи не заявляли своїх прав на вказану частину будинку. Враховуючи викладене, представник позивача просив визнати за [PERSON] за набувальною давністю право власності на 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надали заяви про розгляд справи у відсутності кожного з них. Представник відповідача Миронівської міської ради Миронівського району Київської області в судове засіданні не з`явився. Листом № 02-36/662 від 20 лютого 2019 року в.о. міського голови просив розглядати справу у відсутності представника ради. У заяві вказав, що позовні вимоги визнає, однак заперечує щодо стягнення судових витрат з відповідача. Підтвердив ті обставини, що позивач утримувала частину будинку, яка є предметом позов, і на даний час утримує. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Судом встановлено такі фактичні дані і відповідні їм правовідносини. Позивачу [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Право власності на частину житлового приміщення набуто [PERSON] на підставі договору купівлі продажу, укладеного нею та [PERSON] 01 жовтня 1982 року, посвідченого Миронівською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1731. Інша 1/2 частина вказаного будинку належала на підставі рішення народного суду Миронівського району Київської області від 30 травня 1967 року, про поділ домогосподарства (спільного майна подружжя) громадянці [PERSON] . Позивач оформила право власності на земельну ділянку, на якій розташовано домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Такі обставини підтверджені даними доданих до позовної заяви договору купівлі-продажу, посвідченого Миронівською державною нотаріальною конторою 01 жовтня 1982 року, рішення народного суду Миронівського району Київської області від 30 травня 1967 року, довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» № 958 від 24 квітня 2017 року, довідки Миронівської міської ради Київської області № 02-50/25870 від 28 серпня 2015 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 16853933 від 27 січня 2014 року, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна, індексний номер 20204504 від 09 квітня 2014 року (а.с., а.с. 15-17, 18, 23-25, 34). Факт належності позивачу 1/2 частини будинку за адресою: [ADDRESS] , перевірено судом та підтверджується даними отриманої судом Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 170708334 від 18 червня 2019 року. На житловий будинок під номером [ADDRESS] квітня 2017 року виготовлено технічний паспорт. Будинок є суцільною одноповерховою спорудою, з облаштованими окремими входами, має загальну площу 70,90 кв. м., самочинне будівництво відсутнє . Ці обставини підтверджені даними технічного паспорта та довідки Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» № 958 від 24 квітня 2017 року (а.с.,а.с. 9-14, 15). Співвласниця житлового будинку [PERSON] , 1929 року народження, померла [INFO] . Ці обставини підтверджені даними листа відділу реєстрації смерті у м. Києві № 1246/01-22-2 від 27 квітня 2015 року (а.с. 28). Судом встановлено, що з часу смерті [PERSON] належна їй частина будинку перейшла у вільне та відкрите користування [PERSON] Вона утримувала вказану частину будинку, користувалася нею. Позивач підтримувала весь будинок у належному стані впродовж останніх 17 років. Роботи щодо утримання будинку полягали у ремонті крівлі, ремонті та обслуговуванні комунікацій, догляді за належним станом несучих конструкцій, стін. Вказані роботи [PERSON] проводила, як особисто так і за допомогою найнятих осіб. Оскільки з дня смерті [PERSON] ніхто не заявляв прав на спадщину, позивач [PERSON] почала використовувати 1/2 спірного будинку, що належала [PERSON] , у якості підсобних та допоміжних приміщень. Ніхто інший у належній [PERSON] частині будинку не проживав та не проживає, спадщини після її смерті ніхто не приймав, спадкові права не оформляв. Ці обставини підтверджені даними довідок Миронівської міської ради Київської області № 02-50/25870 від 28 серпня 2015 року, № 02-50/3712 від 23 жовтня 2018 року, листа Миронівської державної нотаріальної контори від 27 липня 2017 року, письмовими поясненнями [PERSON] (а.с. 16, 27, 39, 40). Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд зазначає наступне. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 вказаної статті визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. За положеннями статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.\~\~ При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Пунктом 8 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України встановлено, що правила статті статті\~344\~ЦК України поширюються також на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, норми статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно з частиною 4 статті 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Особа, яка має намір набути право власності на житло за набувальною давністю, відповідно до частини 4 статті 344 ЦК України повинна звернутися до суду і надати докази того, що житло введене в експлуатацію та зареєстроване, а також докази добросовісного володіння житлом протягом встановленого строку. В судовому засіданні встановлено, що з 2002 року позивач добросовісно заволоділа чужим майном у виді 1/2 частини будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] , і продовжує відкрито володіти вказаним нерухомим майном протягом сімнадцяти років, доглядає та утримує весь будинок, користується ним. Факт відкритого, безперервного володіння та користування позивачем належною іншій особі 1/2 частиною житлового будинку підтверджується письмовими доказами, які додані до позовної заяви та зазначені вище, не оспорюється відповідачем Миронівською міською радою Київської області. Користування вказаною частиною будинку було вільним, відкритим, безперервним, довготривалим та дозволяло підтримувати увесь будинок у належному стані. Протягом строку володіння треті особи не заявляли своїх прав на домоволодіння чи на його частину. Володіння позивачем будинком почало перебіг за два роки до набрання чинності ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, а тому норми статті 344 ЦК України підлягають застосуванню. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Як зазначено в частині 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Сукупність досліджених в судовому засіданні доказів дає підстави для висновку про недоведеність позовних вимог. Позивач володіє будинком відкрито та безперервно. Таке володіння є очевидним для третіх осіб, є безперервним протягом визначених законом строків, а саме впродовж сімнадцяти років, за цей час володіння майном позивач була впевнена, що на це майно не претендують інші особи, і вона отримала це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання права\~власності за\~набувальною давністю\~ґрунтуються на законі, підтверджені матеріалами справи і підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 328, 344 ЦК України,

Outcome: approved