Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що КБ «Приватбанк» уклав із відповідачем кредитний договір 18 липня 2006 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 2500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник підтвердив свою згоду на прийняття Умов та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, що складає разом із заявою позичальника кредитний договір, відповідно до якого позичальник зобов'язувався сплачувати щомісячно борг по кредиту, по відсотках, по комісії та іншим витратам за умовами договору. Відповідно до п. п. 3.2, 3.3 вказаних Умов кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який може у будь-який момент змінити його, на що повністю погоджується позичальник. Відповідно до п. 9.12 вказаних Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично лонгується на той же термін, якщо жодна зі сторін не запропонує припинення договору. Порядок та умови погашення кредиту, відсотків, комісії та відповідальність за порушення умов кредитування передбачено умовами договору від 18 липня 2006 року. Однак відповідач не виконав своїх зобов'язань, на підставі чого заборгував банку станом на 30 червня 2014 року - 10220,03 грн. Внаслідок проведення стягнень за судовим наказом заборгованість відповідача складає 7170,06 грн. Враховуючи, що добровільно сплатити суму боргу відповідач не бажає, представник позивача просив стягнути суму боргу з відповідача у вказаному розмірі разом із судовими витратами. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, Пархоменко М. О., у судове засідання не з'явилась, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за її відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені позову, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказуючи, що він дійсно отримував кредит у «Приватбанку», однак внаслідок того, що з нього стягнули за судовим наказом суму боргу, яка була повністю стягнута з його заробітної плати, то він гадав, що нічого не винен позивачу. Таким чином не вважає законним вимоги банку по сплаті нарахованих ним відсотків за кредитним договором від 18 липня 2006 року. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Факт укладення договору споживчого кредитування 18 липня 2006 року між сторонами по справі підтверджується копією анкети та заяви позичальника від 18 липня 2006 року, за якими КБ «Приватбанк» відкрив відповідачу кредитний ліміт в сумі 2500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку кредиту шляхом проведення щомісячних платежів в розмірі 7% від суми заборгованості. При цьому своїм підписом відповідач підтвердив згоду на Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку, які складають разом із заявою позичальника кредитний договір з банком (а. с. 14-15, 16-27). Відповідно п. п. 3.2, 3.3 вказаних Умов кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який може у будь-який момент змінений банком. За п. 6.5 вказаних Умов позичальник зобов'язаний погашати банку кредит, відсотки, комісії. На підставі п. 8.6 Умов при порушені позичальником строків проведення платежу більш ніж на 120 днів він зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн., а також 5% від суми позову. Згідно до п. 6.4 Умов надання банківських послуг позичальник зобов'язаний в разі незгоди із змінами Правил або Тарифів банку надати банку письмову заяву про розірвання вказаного кредитного договору та погасити існуючу заборгованість протягом 30 днів з моменту повернення виданих карт. Також за п. 9.5 Умов позичальник може подати заяву, на підставі якої картковий рахунок закривається. Натомість за п 9.12 вказаних Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом вказаного строку жодна зі сторін не надала заяву про розірвання вказаного договору, він вважається таким, що продовжений на той самий термін. Зміна назви юридичної особи КБ «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи та статутом ПАТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 35, 36). За положеннями ст. 599 ЦК України, за якими зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, та з урахуванням умов договору від 18 липня 2006 року, суд дійшов висновку, що зобовязання позичальника за договором кредиту повинно виконуватись згідно законодавства та умов договору, який є діючим. З довідки-розрахунку ПАТ «КБ «Приватбанк» вбачається, що у відповідача мається заборгованості станом на 30 червня 2014 року за кредитним договором від 18 липня 2006 року перед КБ «Приватбанк» у загальному розмірі 7170,06 грн. (з відрахуванням стягнутої з позичальника суми боргу за судовим наказом від 19 вересня 2008 року в розмірі 3867,59 грн.), з яких заборгованість по кредиту - 2428,43 грн., заборгованість по відсоткам - 7791,60 грн., штраф фіксований - 500 грн., штраф відсотковий - 317,62 грн. (а. с. 8, 9-13). Факт наявності заборгованості у позичальника у вказаному розмірі підтверджується умовами договору кредитування від 18 липня 2006 року, за яким передбачено порядок сплати кредиту, відсотків за його використання, комісії, а також встановлена відповідальність за порушення умов договору. Однак суд зазначає, що згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Однак умовами договору від 18 липня 2006 року закріплена подвійна цивільна відповідальність позичальника одного виду за одне й те саме правопорушення, тобто відповідальність позичальника сплатити за порушення строків платежів більш ніж на 120 днів штрафів у розмірі 500 грн. та в розмірі 5% від суми позову. Суд зауважує, що згідно положень ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. На підставі переліченого суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог банку в частині стягнення з відповідача фіксованої суми штрафу в розмірі 500 грн. за кредитним договором, оскільки поняття фіксованого штрафу, що закріплене в Умовах надання споживчого кредиту, не відповідає поняттю штрафу, закріпленому в нормах цивільного законодавства, та є подвійною цивільною відповідальністю одного виду за одне й те саме правопорушення. Також суд зазначає, що за ст. 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК України, за ст. 253 якого перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до з п. 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі за текстом рішення - Закон) кошти, які надані кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції є споживчим кредитом. Таким чином суд встановив, що договір кредитування від 18 липня 2006 року, укладений між сторонами по справі, є споживчим кредитуванням, що безпосередньо зазначено у його умовах. Відповідно до п. 7 ст. 11 Закону кредитодавцю заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. В п. 31 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наголошено, що за п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було надано правовий висновок, на підставі якого відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Таким чином на підставі наведеного та умов кредитного договору від 18 липня 2006 року, за яким відповідач повинен погашати борг по кредиту, відсоткам, комісії та іншим платежам щомісячними платежами, суд робить висновок, що право зі зверненням до суду до відповідача в представників банку виникло з моменту ненадходження чергового платежу від позичальника у момент, коли відповідач повинен був здійснити черговий платіж, внаслідок чого з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами, що стосується окремо кожної суми платежу, який повинен був внести відповідач. При цьому суд зазначає, що в судовому засіданні не було встановлено доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором. Оскільки представники позивача звернулись до суду із позовом до відповідача у вересні 2014 року, то заявлені вимоги підлягають задоволенню в межах загальної трирічної позовної давності, тобто з вересня 2011 року по момент звернення представників банку до суду із вказаним позовом. Таким чином вимоги банку підлягають задоволенню частково, тобто в межах визначеного трирічного строку позовної давності окремо щодо кожного чергового платежу відповідача. За розрахунками представників банку вбачається, що за період з вересня 2011 року по вересень 2014 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором від 18 липня 2006 року складає: по кредиту - 0 грн. (2428,43 - 2428,43 = 0), по відсоткам за користування кредитом - 2066,65 грн. (7791,60 - 5724,95 = 2066,65), по відсотковому штрафу - 103,33 грн. (2066,65 х 0,05 = 103,33), тому загальна сума заборгованості в межах строку позовної давності у відповідача перед банком дорівнює - 2169,98 грн. (2066,65 + 103,33 = 2169,98). Суд при цьому зазначає, що за вказаним розрахунком банку наведено, що позичальнику в межах строку позовної давності нараховувались відсотки за користування кредитом в розмірі 72% на суму залишку боргу, в той же час як умовами договору кредитування перебачено базову відсоткову ставку в розмірі 36% на рік. За п. 5.5.1 Правил користування платіжною карткою за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань позичальник сплачує відсотки за підвищеною відсотковою ставкою, розмір якої встановлюється Тарифами банку. Однак у судовому засіданні представники банку не надали відповідні Тарифи банку, що унеможливило визначення судом існуючої за договором кредиту від 18 липня 2006 року підвищену відсоткову ставку в разі порушення зобовязання позичальником, [PERSON] Таким чином суд виходить з того, що позивачем не було доведено нарахування відповідачу відсотків за ставкою в розмірі 72 %. На підставі переліченого нарахування позичальнику повинні проводитись за базовою відсотковою ставкою в розмірі 36 % на рік від суми боргу за кредитом. З урахуванням переліченого вбачається, що в межах строку позовної давності [PERSON] відсотки в сумі 2066,65 грн., нараховані за ставкою 72 % на рік, повинні бути зменшені до суми в розмірі 1033,33 грн. відповідно до ставки в розмірі 36 % на рік (2066,65 / 2 = 1033,33). Таким чином сума відсоткового штрафу для відповідача пропорційно зменшується до розміру 51,67 грн. (103,33 / 2 = 51,67). На підставі переліченого вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за кредитним договором від 18 липня 2006 року в загальному розмірі 1085 грн. (1033,33 + 51,67 = 1085). Згідно до ст. 88 ЦПК України на користь банку з відповідача підлягають стягненню витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч. 1 ст. 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, навіть якщо його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір». Якщо ж вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Таким чином з відповідача на користь банку підлягає стягненню частка судового збору, сплачена позивачем, що дорівнює 36,86 грн. (1085 / 7170,06 х 243,60 = 36,86).

Outcome: partial