Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме квартири №60, яка розташована в будинку №37 на мікрорайоні Сонячний в місті [PERSON], укладений 12 травня 1998 року на товарній біржі «Катеринославська» між [PERSON], [PERSON], яка діяла як законний представник неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], яка на час купівлі квартири мала прізвище «Бобир». Під час укладання договору купівліпродажувід12.05.1998року на Товарній Біржі «Катеринославська» позивач з відповідачами [PERSON], [PERSON], яка діяла як законний представник неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON] (продавцями квартири) виконали угоду купівлі продажу у повному обсязі, а саме позивач передала гроші в розмірі 16612 (шістнадцять тисяч шістсот дванадцять ) гривень, обумовлені договором купівлі -продажу квартири №60, яка розташована в будинку №37 на мікрорайоні Сонячний в місті [PERSON] . На теперішній час у позивача користуванні і володінні перебуває спірна квартира. Також зареєструвала своє право власності на дану квартиру в КП «Криворізьке бюро технічної інвентаризації»12.06.1998року, про що здійснений відповідний запис у реєстровій книзі за № 77п, сторінка № 488. При укладанні договору купівлі продажу на Товарній біржі «Катеринославська», позивач з відповідачами [PERSON], [PERSON], яка діяла як законний представник неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON] не були попереджені про необхідність нотаріального посвідчення договору і тому вона не виконала вимоги обовязкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. На сьогоднішній день місцеперебування відповідачів їй не відомо, тобто втрачена можливість нотаріального посвідчення угоди купівлі продажу квартири №60, яка розташована в будинку №37 на мікрорайоні Сонячний в місті Кривому Розі Дніпропетровській області між нею та відповідачами [PERSON], [PERSON], яка діяла як законний представник неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON],. Необхідність визнання вказаного договору купівлі- продажу дійсним викликана тим, що договір купівлі продажу квартири,зареєстрований на Товарній Біржі «Катеринославська» як правовстановлюючий документ не відповідає сучасним вимогам законодавства і тому потребує здійснення процедури визнання його дійсним, просить визнати дійсним договір купівлі продажу нерухомого майна від 12.05.1998 року, який було укладено та посвідчено на Товарній Біржі «Катеринославська» за номером 1-005/0022-Н, згідно з яким, покупець[PERSON] купила у продавців [PERSON], [PERSON], яка діяла як законний представник неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру №60, яка розташована в будинку №37 на мікрорайоні Сонячний в місті Кривому Розі Дніпропетровської області. Позивач до суду не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності в якій просить позовні вимоги задовольнити, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідачі до судового засідання не зявились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про що у справі маються поштові повідомлення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв'язку з цим, з огляду на належне повідомлення позивача та відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної цивільної справи, суд зі згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд вказаної справи на підставі наявних в ній письмових доказів. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, у разі не подання відповідачем відзиву, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач 26.01.1999 року згідно свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові змінила своє прізвище з «Бобир » на «Сташевську» (а.с.12). Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.05.1998 року відповідачі[PERSON], [PERSON], яка діяла як законний представник неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON] продали квартиру , а позивач [PERSON] придбала квартиру №60, яка розташована в будинку №37 на мікрорайоні Сонячний в місті [PERSON], яка складається з трьох кімнат загальною площею 64,5 кв.м, в тому числі житловою площею 38,4 кв.м. Вказаний договір був зареєстрований наТоварній біржі «Катеринославська» на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» та не підлягає нотаріальному посвідченню (а.с.7). Право власності на спірну квартиру було зареєстровано в Криворізькому бюро технічної інвентаризації 12.06.1998 року 1-005/0022-Н за [PERSON] (а.с.10) . Як вбачається з матеріалів справи, сторони договору купівлі-продажу нерухомого майна виконали умови договору, передали один одному обєкт нерухомості та прийняли його. Однак нотаріально сторони договір не посвідчили, він був укладений на товарній біржі. Згідно тексту договору такий договір не підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу». Відповідно до абзацу 1 п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Враховуючи викладене, до регулювання спірних правовідносин сторін необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР(далі ЦК УРСР). Оскільки договір був фактично укладений у 1999 році, тому до правовідносин, що виникли слід застосовувати ЦК України в редакції, яка діяла з 1963 року. За положеннями ст.ст. 224, 225 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу житлового будинку (квартири), передбаченими ст.227 ЦК України 1963 року, норми якої діяли на момент укладення угоди. Згідно до ст.153 ЦК України 1963 року, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Приписами ч.2 ст.47 ЦК України 1963 року, яка діяла на момент укладання угоди, визначено, що якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Згідно до ч.2ст.220 ЦК України: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно по договору, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно здійснюється у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норми ч.2 ст.220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. На цей час правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені тільки з введенням в дію ЦК України 2003 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Судом встановлено, що між сторонами мав місце договір купівлі-продажу квартири, який не був нотаріально посвідчений, як того вимагає ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, але він був письмо зареєстрований Товарною Біржею «Катеринославська» та зареєстрований в Криворізькому бюро технічної інвентаризації. Обидві сторони умови договору виконали, однак нотаріально його не посвідчили, оскільки оформляючи його на товарній біржі, були ознайомлені із застереженням в договорі про те, що нотаріальному посвідченню він не підлягає. Тому суд вважає, що є підстави для визнання його дійсним. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved