Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна. В обґрунтування позову зазначила, що 12 грудня 1998 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб. За час шлюбу в них народились діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. За час перебування у шлюбі сторонами, на ім'я відповідача [PERSON] було придбано наступне майно: - з 2007 року по 21.02.2013 року за кошти сімейного бюджету був збудований індивідуальний житловий будинок з мансардою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартістю 327 098 гривень; - 10.09.2012 року земельна ділянка, площею 0.1000 га, розташована по [ADDRESS]., вартість якої складає 30 000 гривень; - 21.12.2005 року 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], вартість якої в цілому складає 143 874 гривень, а відповідно вартість її 2/3 частин - 95 916 гривень (143 874*2/3); - 10.08.2002 року автобус марки «Мазда Е2200», державний реєстраційний номер [NUMBER], 1994 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], вартість якого складає 20 300 гривень; Отже, загальна вартість майна, набутого у шлюбі сторонами складає 473 314 гривень, з яких 1/2 частка, належна кожному з подружжя в грошовому еквіваленті складає 236 657 гривень. Крім того, в період шлюбу позивача та відповідача, а саме 16.02.2009 року був укладений договір позики між [PERSON] та позивачем [PERSON], за письмовою згодою відповідача [PERSON], згідно умов якого, [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 350 000 гривень та зобов'язалась їх повернути до 16.02.2019 року. Вказані грошові кошти були використані в інтересах сім'ї [PERSON], тобто в інтересах позивача, відповідача та їх 2-х спільних дітей, а саме на будівництво, оздоблювальні та ремонтні роботи житлового будинку у [ADDRESS], а також на забезпечення життєдіяльності сім'ї. 14.02.2012 року частина грошової позики у розмірі 50 000 гривень була повернута позивачкою, отже, сума боргу на сьогоднішній день складає 300 000 гривень. З вересня 2013 року і до сьогодні позивач з відповідачем мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, не мають спільних доходів, тобто з цього часу шлюбні відносини між ними фактично припинені. Подружжя не дійшло згоди щодо порядку розподілу майна, набутого у шлюбі, у зв'язку з чим, представник позивача просить суд: визнати індивідуальний житловий будинок з мансардою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], земельну ділянку, площею 0.1000 га, розташовану по [ADDRESS]., 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], автобус марки «Мазда Е2200», державний реєстраційний номер [NUMBER], 1994 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]; розділити майно, набуте у шлюбі наступним чином: за [PERSON] визнати право власності на: - індивідуальний житловий будинок з мансардою, загальною площею 219,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - земельну ділянку, площею 0.1000 га, розташовану по [ADDRESS]; - автобус марки «Мазда Е2200», державний реєстраційний номер [NUMBER], 1994 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER]; за [PERSON] визнати право власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю в вартості недоотриманого позивачем майна в розмірі 9 259 гривень, а також судові витрати у розмірі 3 654 гривень. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі посилаючи на те, що з вересня 2013 року і до сьогодні вона з відповідачем однією родиною не проживають, у зв'язку з чим на початку 2014 року вона, в інтересах дітей та своїх інтересах, вирішила поділити майно, проти чого відповідач не заперечував. Однак, оскільки на майно накладено арешт, вони можуть розділити майно тільки через суд. Відповідач [PERSON] правом на участь в судовому засіданні не скористався, будучи присутнім в судовому засіданні 04.03.2014 року позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову та розподілу майна подружжя в спосіб зазначений в ньому. Треті особи, та їх представники в зал судового засідання вдруге поспіль не з'явилися. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат [PERSON] був повідомлений належним чином про час та місце проведення судового засідання телефонограмою, а отже таким, що повідомлений належним чином вважається і його довіритель [PERSON] Хоча представник третьої особи [PERSON] та третя особа [PERSON] і надали заяву про відкладення розгляду справи, однак суд враховуючи, що справа неодноразово відкладалася саме за клопотанням третіх осіб та їх представників, що розцінюється як зловживання з їх боку своїми процесуальними правами, з метою дотримання розумності строків розгляду цивільної справи та економії процесуального часу, вважає за можливе справу розглянути за їх відсутності. Третя особа - [PERSON] та його представник [PERSON] будучи присутніми в минулих судових засіданнях заперечували проти задоволення позовних вимог позивача, посилаючись на те, що позивачем навмисно було подано позов, з метою уникнення зобов'язання по сплаті боргу за його позовом до [PERSON]. Також вважали, що провадження по справі необхідно закрити у зв'язку з відсутністю спору між сторонами, оскільки відповідач в повному обсязі визнав позовні вимоги позивача. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] також, будучи присутньої в судових засіданнях, проти задоволення позову заперечувала., посилаючись на те, що [PERSON] у лютому 2014 року до суду подано позовну заяву до відповідача [PERSON] про стягнення шкоди, завданої невиконанням договору підряду, однак у разі розподілу майна подружжя [PERSON], рішення за її позовом не зможе бути виконано, тому вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача [PERSON], вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та об'єктивно надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, 12 грудня 1998 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дзержинської районної ради м. Кривого Рогу, актовий запис № 526, що підтверджується свідоцтвом про одруження від серії [NUMBER] (а.с. 10 Том 1). Під час шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, відповідно, серії [NUMBER] від 22.07.1999 року та серії [NUMBER] від 21.03.2002 року (а.с. 11-12 Том 1). За час перебування у шлюбі подружжям з 2007 року по 21.02.2013 року за кошти сімейного бюджету було збудовано індивідуальний житловий будинок з мансардою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який належить відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21.02.2013 року № 648329 та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 655840 від 21.02.2013 року, виданих реєстраційною службою Криворізького районного управління юстиції Дніпропетровської області (а.с. 13-14 Том 1). Вартістю зазначеного житлового будинку з по господарчими спорудами станом на 31.10.2013 року складає 327 098 гривень, згідно висновку звіту з оцінки вартості майна від 31.10.2013 року, складеного суб'єктом оціночної діяльності Тарновецькою Л.С. (а.с. 33-43 Том 1). Для будівництва та обслуговування зазначеного вище домоволодіння на підставі рішення Надеждівської сільської ради від 29.12.2011 року [PERSON] виділена земельна ділянка площею 0,1000 га, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1221884300:01:001:0410, що підтверджується копією держаного акту на право власності на земельну ділянку від 10.09.2012 року (а.с. 16 Том 1). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.10.2011 року та витягу про державну реєстрацію прав № 31854639 від 31.10.2011 року, виданого КП ДОР «КБТІ» [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS],(а.с. 17-18 Том 1). Вартість зазначеної квартири станом на 31.10.2013 року в цілому складає 143 874 гривень, а відповідно вартість її 2/3 частин - 95 916 гривень (143 874*2/3), згідно висновку звіту з оцінки вартості майна від 31.10.2013 року, складеного суб'єктом оціночної діяльності Тарновецькою Л.С. (а.с. 71-81 Том 1) 10.08.2002 року відповідач набув право власності на автобус марки «Мазда Е2200», державний реєстраційний номер [NUMBER], 1994 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], яки належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 14.08.2002 року (а.с. 21 Том 1). Вартість зазначеного транспортного засобу станом на 21.01.2014 року складає 20 300 гривень, згідно звіту оцінки транспортного засобу № 02/07, складеного 21.01.2014 року (а.с. 59-70 Том 1). Як встановлено в судовому засіданні сторони з вересня 2013 року і до сьогодні мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, не мають спільних доходів, тобто з цього часу шлюбні відносини між ними фактично припинені. Дані обставини визнані сторонами та в силу ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Згідно з ч. 1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС України визначається, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, та відповідно до ст. 60, 71 Сімейного Кодексу України підлягає розділу. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, в силу ч.1 ст. 22 КпШС України вказане вище майно є спільною сумісною власністю сторін по справі, оскільки вказане нерухоме та рухоме майно було придбане ними в період шлюбу, що підтверджується вищевказаними документами та свідоцтвом про одруження. Згідно із ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також слід зазначити, що відповідно до ст. 63 СК України сторони, як дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки інше не було встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, як це встановлює ст. 65 СК України. Отже виходячи з положень ст. 60, 61, 65 Сімейного кодексу, зазначене вище спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Загальна вартість майна, набутого подружжям у шлюбі складає 473 314 гривень, з яких 1/2 частка, належна кожному з подружжя в грошовому еквіваленті складає 236 657 гривень. В судовому засіданні також встановлено, що в період шлюбу сторін, 16.02.2009 року був укладений договір позики між [PERSON] та позивачем [PERSON] (а.с. 22-23 Том 1), за письмовою згодою відповідача [PERSON] (а.с. 24 Том. 1), згідно умов якого, [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 350 000 гривень та зобов'язалась їх повернути до 16.02.2019 року. Частина боргу 14.02.2012 року у розмірі 50 000 гривень була повернута позивачкою, про що свідчить розписка (а.с. 25 Том 1). Отже, сума боргу на сьогоднішній день складає 300 000 гривень. Як зазначила в судовому засіданні позивач, взяті в борг грошові кошти були використані в інтересах сім'ї [PERSON], тобто в інтересах позивача, відповідача та їх 2-х спільних дітей, а саме на будівництво, оздоблювальні та ремонтні роботи житлового будинку у [ADDRESS], а також на забезпечення життєдіяльності сім'ї, про що також не заперечував відповідач в судовому засіданні. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Так, згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подуржжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Таким чином, у результаті взяття позивачем [PERSON] зі згоді її чоловіка - відповідача по справі грошових коштів на будівництво, оздоблювання та ремотні роботи будинку, тобто в інтересах сім'ї, боргові зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той із подуржжя, хто підписав договір. Отже, враховуючи положення ч. 4 ст. 65 СК України та п. 24 ППВС України від 21.12.2007 р. № 11 при поділі майна позивача та відпоавідача мають враховуватись їх боргові зобов'язання перед [PERSON] згідно договру позики від 16.02.2009 року. Оскільки належна відповідачу при поділі нажитого майна подружжя, в грошовому еквіваленті складає 236 657 гривень, враховуючи, що невиконане грошове зобов'язання сім'ї [PERSON] перед [PERSON] складає 300 000 гривень, й повертати ці грошові кошти згідно з договором позики повинна саме позивачка [PERSON], а не відповідач [PERSON], то майно на яке має право претендувати відповідач в грошовому еквіваленті має бути зменшено на суму 1/2 частини боргу, що становить 150 000 гривень, а частка у майні позивачки з урахуванням боргу повинна бути більше ніж у відповідача відповідно на 150 000 гривень. Таким чином, відповідач має отримати майна на суму 86 657 гривень, а позивач на суму 386657 гривень. Як вбачається з довідки Надеждівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області № 883 від 16.12.2013 рок діти від шлюбу позивача та відповідача проживають разом з позивачем [PERSON] у спірному будинку [ADDRESS] (а.с. 28). В свою чергу, відповідач мешкає у оформленій на йог ім'я 2/3 частках вищезазначеної квартири на [ADDRESS], про що зазначили в судовому засланні сторони. Отже, між позивачем та відповідачем фактично визначився порядок використання майна набутого у шлюбі саме таким чином, що в його використанні перебуває частина спірної квартири, а у використанні позивача - домоволодіння та земельна ділянка, надана для обслуговування цього домоволодіння. Таким чином, враховуючи викладене та вартість майна набутого у шлюбі, суд вважає, що за позивачкою [PERSON] слід визнати право власності на індивідуальний житловий будинок з мансардою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], земельну ділянку, площею 0.1000 га, розташовану по [ADDRESS]., автобус марки «Мазда Е2200», державний реєстраційний номер [NUMBER], 1994 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) [NUMBER], на загальну вартість у розмірі 377 398 гривень, а за відповідачем [PERSON] визнати право власності на 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], вартістю 95 916 гривень, при цьому стягнувши з відповідача на користь позивача різницю в вартості недоотриманого позивачем майна в розмірі 9 259 гривень. Оскільки рішення постановляється на користь позивача, то згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею та документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 3 654, 00 грн. (а.с. 1, 2 Том 1).

Outcome: approved