Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Представник позивача 18.02.2015 року звернувся в суд з вищевказаним позовом до відповідачів. В своєму позові представник позивача вказує на те, що йому на правах власності належить квартира [ADDRESS]. В цій квартирі, на підставі укладеного договору оренди житла, строк дії якого закінчився 31.12.2014 року, проживають і зареєстровані відповідачі по справі. Зазначаючи, що вказане житло передавалось відповідачу [PERSON] на умовах оренди тільки на час його роботи в навчальному закладі, посилаючись на те, що відповідачі фактично не проживають у квартирі більше 6-ти місяців, довели квартиру до занедбання, а також на те, що строк дії договору оренди закінчився і, що відповідач [PERSON] перестав працювати в школі, так як звільнився за власним бажанням і, не дивлячись на неодноразові попередження, не бажає звільняти квартиру, представник позивача посилаючись на вимоги ст.391 ЦК України, в своїх позовних вимогах просила усунути перешкоди у здійснені права користування та розпорядження квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] із займаної квартири, а також просила зняти їх з реєстраційного обліку. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлений позов та посилаючись на викладені в позові обставини, просила суд цей позов задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні позову не визнали та посилаючись на той факт, що вони фактично проживають у квартирі, але не постійно, що вони не мають свого власного житла, просили суд в задоволені позову відмовити. В обгрунтування своїх заперечень на позов, відповідачі також послалися на той факт, що відповідач по справі - неповнолітня [PERSON], інтереси якої в суді представляє її батько - [PERSON], після закінчення навчання, повернеться на роботу до Антонівської школи викладачем, в зв'язку з чим буде потребувати житла. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх письмовими доказами, оцінивши дослідженні в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Цей висновок суду ґрунтується на наступному: Як вбачається з матеріалів справи Антонівська ЗОШ-інтернат являється власником квартири [ADDRESS], яка була придбана у власність на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна від 25.12.2006 року. Право власності на вищевказану квартиру за Антонівською ЗОШ зареєстровано в органах БТІ. Вказана квартира була передана Антонівською ЗОШ в оренду на три роки [PERSON] в 2007 році, а згодом в 2010 році, на підставі договору оренди від 31.12.2010 року, відповідач [PERSON] отримав цю квартиру в оренду ще на 4 роки. Як вбачається з досліджених в суді документів і викладені в них обставини не заперечується сторонами по справі, в даній квартирі зареєстровані на проживання відповідачі по справі. У відповідності з п.2.1 цього договору оренди квартири від 31.12.2010 року, квартира передавалася в оренду [PERSON] для постійного проживання за умови педагогічної роботи в Антонівській ЗОШ-інтернаті. Згідно зі п.3.3-3.4 цього договору оренди квартири від 31.12.2010 року, після закінчення строку договору, орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі, якщо жодна сторона в термін за 1 місяць до закінчення терміну даного договору письмово повідомить про його розірвання, даний договір автоматично пролонгується на термін 10 років. Ті ж таки, досліджені в суді фактичні обставини, що підтверджені документами, свідчать про те, що відповідач [PERSON] звільнився з посади вихователя Антонівської ЗОШ за власним бажанням, на підставі ст.38 КЗпП України, з 30 грудня 2014 року. Строк дії договору оренди квартири, укладеного між позивачем і відповідачем [PERSON], закінчився 31.12.2014 року і позивач листами-повідомленнями, які отримав відповідач [PERSON], в листопаді 2014 року та грудні 2014 року (повторно) повідомив орендаря про те, що наміру продовжувати договір оренди квартири не має, в зв'язку з чим пропонували відповідачу добровільно передати квартиру орендодавцю. Як вбачається зі складеного акту від 17.11.2014 року, комісією позивача було проведено обстеження на предмет проживання відповідачів у орендованій квартирі і встановлено, що відповідачі фактично у орендованій квартирі не проживають, що газопостачання до квартири відключене, поточний ремонт споруди не проводився кілька років, територія біля квартири занедбана, земельна ділянка не обробляється. З акту передачі квартири №527 від 19.01.2015 року вбачається, що комісією позивача було складено цей акт про те, що відповідач [PERSON] відмовився від повернення орендованої ним квартири позивачу. Згідно довідки, виданої виконкомом Антонівської сільської ради Новоодеського району Миколаївської області від 04.02.2015 року №28 вбачається, що відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2010 року по теперішній час. Так, як відповідачі використовували передане їм житло на умовах оренди, то суд зазначає, що вирішення виниклих спірних правовідносини між сторонами по даній справі слід вирішувати на підставі діючого житлового і цивільного законодавства. У відповідності зі ст.2 ЖК України, житлової відносини регулюються чинним житловим законодавством і його завданням являється забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло. Використання житла громадянами можливе на підставі укладеного ними договору найму (оренди) житлового приміщення. Члени сім'ї наймача житла, згідно із законодавством, мають право на вселення до цього орендованого житла. Статтею 109 ЖК України, передбачені підстави виселення із жилих приміщень. Зокрема, цією нормою права передбачено, як добровільне виселення наймача, так і виселення в судовому порядку, якщо наймач відмовляється добровільно звільнити займане житло. Втрата особою права користуватися житловим приміщенням, передбачена ст.72 ЖК України, але позивач у своєму позові не просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Натомість, суд зазначає, що позивач у своїх позовних вимогах просить зняти відповідачів з реєстраційного обліку, що не відноситься до компетенції суду і ця вимога позивачів не ґрунтується на чинному законодавстві, в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що вона задоволенню не підлягає. Суд зазначає, що ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яким регулюються відносини перебування в Україні громадян, реєстрація як їх місця проживання, так і місця їх перебування, передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відповідними уповноваженими органами протягом семи днів на підставі заяви особи або на підставі рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування ним, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Поскільки у позові ставиться питання про усунення перешкоди у здійсненні власником свого права користування та розпорядження квартирою шляхом виселення відповідачів з цієї квартири, яка належить на правах власності позивачу і яка відповідачами використовувалась на умовах договору оренди, то ці вимоги стосуються правовідносин, які стосуються прав припинення користування житловим приміщенням, в зв'язку з чим, суд вважає зайвими вимоги позивача в частині зняття з реєстрації відповідачів. Так, як квартира, яку орендував відповідач [PERSON] і, де він являється зареєстрованим зі своєю дочкою, не належить до державного житлового фонду, а являється комунальною власністю, належить на правах власності позивачу, то до виниклих спірних правовідносин з приводу подальшого використання відповідачами цієї квартири, слід застосовувати положення цивільного законодавства і керуватися вимогами ЦК України. Найм (оренда) житла регулюється главою 59 ЦК України. Як і всі зобов'язання, договір найму (оренди) житла припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Так, як договором оренди квартири від 31.12.2010 року встановлено строк дії цього договору до 31.12.2014 року, то поскільки строк дії цього договору закінчився, а власник квартири, не бажаючи продовжити на новий строк дію цього договору, у відповідності з вимогами договору, попередив орендаря про це, то суд приходить до висновку, що відповідачі по закінченню цього договору оренди повинні звільнити орендовану ними квартиру. За порушення договірних зобов'язань щодо добровільного звільнення орендарями квартири по закінченню строку дії договору оренди, може наступати юридична відповідальність відповідачів. Позивач,

Outcome: partial