Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Представник позивача звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат. Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між сторонами було зареєстровано 20.07.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. Рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Під час перебування у шлюбі у сторін народився син [PERSON] [INFO]. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач у свою чергу не надає належної матеріальної допомоги на утримання свого сина, адже маючи офіційне місце роботи мав змогу подати заяву про перерахування з його заробітної плати на рахунок позивача ? частки доходу на утримання їх спільної дитини, однак цього не зробив та в свою чергу нестабільно перераховує незначні кошти на утримання свого сина. Позивачу без належної матеріальної допомоги відповідача важко самостійно матеріально утримувати дитину, оскільки позивач не має доходу. Позивачка вказує, що у відповідача наявне рухоме та нерухоме майно та значні грошові кошти отримані від заробітної плати. Дитина на даний час навчається у школі, відвідує різні гуртки та спортивні секції які є платними. Крім того у [PERSON] наявні хронічні захворювання які потребують профілактичного лікування, що в свою чергу передбачає додаткові фінансові витрати. Оскільки відповідач молода, фізично здорова людина працездатного віку, за відомою позивачу інформацією [PERSON] працює заступником директора ДП «Одеський морський торговий порт», не сплачує аліменти на утримання інших дітей, [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання [PERSON] в розмірі ? частину усіх видів доходу відповідача, але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також додаткові витрати у розмірі 4000 грн. щомісяця, починаючи від дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Крім того стягнути з [PERSON] понесені нею судові витрати. Представник відповідача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві, просив суд задовольнити позов в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову просив суд винести рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог, вважав, що коштів 2000 гр-н , що надає відповідач, достатньо для утримання дитини, поилався на наявність у відповідача інших неповнолітніх дітей, проте доказів вказаних посилань не надав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Так, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Замостянського районного суду міста Вінниці від 30.05.2011 року було розірвано (на 9 а.с.). Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ № 105630, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 02.06.2008 року (на 10 а.с.). Згідно довідки квартального комітету «Сабарів» від 10.10.2017 року № 1247 вбачається, що неповнолітній син сторін зареєстрований та проживає разом із матірю [PERSON] за адресою: пров. Затишний, 3а в м. Вінниці (на 11 а.с.). Починаючи з 01.09.2015 року дитина навчається у Навчально-виховному комплексі: загальноосвітній школі І-ІІ ступенів-ліцей № 7 Вінницької міської ради. Також для повноцінного розвитку здібностей та з лікувальною ціллю [PERSON] відвідує різні гуртки. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному її утриманні. Відповідач у свою чергу не надає належної матеріальної допомоги на утримання свого сина, у звязку з цим [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів та додаткових витрат. Згідно довідки про доходи ( на а.с. 80). за період з січня по листопад 2017 року [PERSON] отрима 4 990 177 гр-н, аліменти не сплачував. Згідно щорічної деклараціїї про доходи [PERSON] крім сина [PERSON] Давіда , він має синів [PERSON], [PERSON], дочку [PERSON], про те відомості про дату народження кожного з дітей відсутні. Тому суд позбавлений можливості встановити факт наявність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України,ст. 180 Сімейного кодексу України - батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із п.15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів (надалі Постанова) у відповідності до ч.1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати свою дитини до досягнення нею повноліття, а у випадках передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами, відповідач працює заступником директора з правових питать ДП «Одеський порт» та за період з 01.01.2017 року по 30.11.2017 року отримав дохід в розмірі 4990177,21 грн. Тобто в середньому за один місяць дохід відповідача склав 453652,47 грн. Аліментів на утримання інших дітей відповідач не сплачує. Також у відповідача наявне рухоме майно, яке складається з легкового автомобіля Hundai Sonata 2014 року випуску вартістю 717000,00 грн. Також відповіждач має на праві власності кімнату загальною площею 16 кв. м та квавртиру загальною площею 68.1 кв.м,, квартиру загальною площею 48.1 кв.м в м. Вінниці. Відповідач маючи високий стабільний дохід, та відсутності відрахування з його заробітної плати аліментів на утримання інших дітей, належність на праві власності транспортного засобу, квартир та кімнат в період з січня 2015 року по жовтень 2017 року, загалом за 34 місяці перерахував позивачу кошти на загальну суму 37027,37 грн., тобто в середньому 1089,04 грн. в місяць, що явно не достатньо для утримання дитини, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача ПАТ КБ «Приватбанк» від 25.10.2017 року. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів та інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. При визначенні розміру аліментів, суд приймає до уваги вікову категорію дитини та її потреби, стану здоров'я та матеріального становища платника аліментів та враховуючи стан здоров'я, матеріальне становище дитини, а також те, що відповідач проживає окремо від дитини, офіційно працює, має задовільний стан здоровя, він є дієздатним, інших утриманців не має, тому суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на користь позивача, на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частки зі всіх видів доходів (заробітку) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи стягнення з 30.10.2017 року. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом збільшено або зменшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача додаткових витрат на лікування, оздоровлення та профілактику дітей, суд вважає, що вказані вимоги в ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження, а тому задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо. Отже, додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Декларація прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, яка знайшла своє відображення і в Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991року №789-ХІІ) як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Вище вказаною Декларацією прав дитини, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Також, відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат,викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, чи творчих нахилів, або у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. До особливих обставин, з якими законодавець пов'язує стягнення додаткових витрат на дитину відносяться ті обставини, що пов'язані з розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом. Вивчивши докази, суд вважає, що позивач та її представник не надали доказів про особливі обставини, розвиток здібностей чи талантів; хвороби, лікування якої потребує значних коштів, каліцтва. Надані квитанції не містять інформації про отримання послуг, які наосять постійних характер. Виходячи з наведеного, саме по собі відвідування дитиною гуртків, з метою саморозвитку не може безумовно свідчити, що витрати, пов'язані з цим, викликані особливими обставинами, зокрема, розвитком здібностей дитини і виникненням у зв'язку із цим обов'язків у батьків брати у них участь. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК). Таким чином суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в частині стягнення додаткових витрат слід відмовити. При розподілі судових витрат суд керується ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь держави підлягає стягнення 640,00 грн. в рахунок відшкодування судового збору та 3840,00 грн. на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу, відповідно до розрахунку наданого представником позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial