Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Представник позивача адвокат [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому зазначила, що позивачка на теперішній час проживає разом з донькою у Туреччині, оскільки працює там за трудовим контрактом. Виїзд дитини за межі території України було здійснено без згоди її батька, оскільки позивачка перебувала на консульському обліку у дипломатичному представництві України в Туреччині. Оскільки спір між сторонами щодо визначення місця проживання дитини з одним з батьків не вирішений у встановленому законом порядку вона просить надати дозвіл на проживання малолітньої [PERSON] разом із матірю [PERSON] на період дії трудового контракту з 10.07.2016р. по 10.07.2019р. у Республіці Туреччина без згоди батька [PERSON]. Відповідач позовні вимоги не визнав. В судовому засіданні представники позивача пояснили, що між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, який розглядається в судовому порядку. Відповідач не дозволяє, щоб дитина проживала разом з позивачкою і не надає дозволу на виїзд дитини за межі території України. У зв'язку з цим позивачка не приїжджає разом з дитиною на Україну, щоб відвідати родичів, оскільки побоюється, що не зможе повернутися разом з дитиною до Туреччини, бо органи прикордонної служби не пропустять її без згоди батька. Тож з метою безперешкодного перетинання державного кордону України разом з дитиною без згоди відповідача просять задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зауважили, що це є тимчасовим заходом і стосується лише періоду дії трудового контракту позивачки. Крім того це відповідає інтересам дитини. Відповідач заперечив проти позовних вимог та пояснив, що не погоджується, щоб дитина проживала у Туреччині на постійній основі. Спір між сторонами щодо місця визначення дитини ще не вирішений, а тому позовні вимоги заявлені передчасно. Він не бачив своєї доньки вже близько двох років, з того часу, як позивачка виїхала разом з донькою до Туреччини без його згоди. На теперішній час здійснює всіх можливих заходів для вирішення питання повернення дитини на Україну. Відповіді на питання щодо надання дозволу на виїзд доньки до Туреччини у разі, якщо дитина повернеться до України, він не має, оскільки це питання не обговорювалося сторонами, а його вирішення залежить від ряду певних обставин. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позов є безпідставним, оскільки з боку відповідача відсутнє порушення прав позивачки. Зазначила, що відповідач не заперечує проти надання дозволу на виїзд дитини за межі України, але за певних умов і гарантій своєчасного повернення дитини. Проте сторони не обговорювали ці питання, оскільки позивачка не зверталась до відповідача з вимогою вирішити це питання. Перебування дитини у Туреччині не йде їй на користь, оскільки дитина позбавлена можливості спілкування з близькими родичами. Крім того, проживання в іншій державі в умовах іншої культури, суспільного укладу та моральних засад суспільства. Просила відмовити у позові повністю. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. В період з 10.03.2012р. по 07.02.2014р. (дата набрання законної сили рішення суду від 27.01.2014р. про розірвання шлюбу) сторони перебували у шлюбних відносинах /а.с.19-20/. Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON], 04.09.2012р.н. /а.с.16/. Після розірвання шлюбу сторони не дійшли згоди з питання визначення місця проживання дитини, а тому до теперішнього часу між ними існує спір, який перебуває на розгляді в суді і остаточно не вирішений. З огляду на зазначене наявність висновку органу опіки та піклування м. Черкаси від 14.11.2014р. /а.с.10-12/ про доцільність визначення місця проживання дитини разом з позивачкою не береться судом до уваги, як підстава належного здійснення позивачкою права піклування над дитиною в розумінні ст.3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, вчиненої 25.10.1980р. у м. Гаага. З 18.08.2014р. позивачка без згоди відповідача вивезла їх спільну доньку до [PERSON] Республіки, де проживає з дитиною по теперішній час. Вивезення дитини за межі території України без згоди батька відбулося через те, що позивачка перебуває на консульському обліку у Посольстві України в [PERSON] Республіці /а.с.97/. Позивачка має намір проживати разом з донькою в [PERSON] Республіці до липня 2019р., оскільки влаштувалася там на роботу на підставі трудового контракту з терміном дії з 10.07.2016р. по 10.07.2019р. /а.с.6-9/. Крім того, позивачка одружена з громадянином [PERSON] Республіки [PERSON] /а.с.14/, а тому може проживати за місцем проживання свого чоловіка. З наданих суду документів /а.с.84-96/, вбачається, що перебування позивачки на території [PERSON] Республіки обґрунтовано намаганням належним чином влаштуватись в іншому суспільстві, а наявність реєстраційних документів /а.с.62-63, 102-103/ свідчить, що таке перебування здійснюється з дотриманням передбаченого законом порядку, оскільки позивачка разом з донькою мають право перебувати на території [PERSON] Республіки до 17.03.2017р.. Відповідач заперечує проживання доньки з позивачкою, а тим більше в іншій державі. Проте сторони не обговорювали між собою питання щодо надання відповідачем дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі території України разом з матірю на умовах гарантій своєчасного повернення дитини на Україну. На теперішній час позивачка не має згоди відповідача на вивіз дитини за межі України та проживання з дитиною в [PERSON] Республіці. У зв'язку з цим вона вважає, що рішення суду про надання дозволу на проживання дитини разом з матірю у [PERSON] Республіці надасть їй можливість безперешкодно перетинати державний кордон України разом з донькою без згоди відповідача і гарантуватиме уникнення можливих перепон, які можуть виникнути внаслідок того, що відповідач не надасть згоди на виїзд дитини за кордон. Тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом. За таких обставин між сторонами вбачається спір щодо порядку виїзду з України та вїзду в Україну дитини, батьки якої не дійшли згоди про визначення місця її проживання. Надаючи оцінку доводам сторін суд зауважує, що статтею 1 Конституції України (далі Конституція) передбачено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Суверенітет України поширюється на всю її територію (ст.2 Конституції) Відповідно до ст.19 Конституції правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 33 Конституції передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Спеціальним законом, який регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері є Закон України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі Закон №3857-ХІІ). Правовий аналіз норм зазначеного Закону свідчить, що його положеннями передбачається отримання дозволу від органів державної влади України лише на виїзд з України, тобто залишення території України, та оформлення документів для залишення на постійне проживання за кордоном громадян України, які виїхали за кордон тимчасово. Отже порядок перебування громадян України на території інших держав (умови, строк, обсяг прав т діяльність) визначається законодавством держави, до якої прямує громадянин України, та міжнародно-правовими актами. Відповідно до статті 1 Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом [PERSON] Республіки про умови взаємних поїздок громадян, затвердженою Постановою КМУ №329 від 25.04.2011р., громадяни держави однієї Сторони в'їжджають, виїжджають, прямують транзитом і перебувають на території держави іншої Сторони без віз на підставі дійсних проїзних документів, зазначених у Додатку до цієї Угоди, за умови, що строк їхнього безперервного перебування не перевищує тридцяти (30) днів від дати їхнього в'їзду. При цьому сумарний термін їх перебування на території держави іншої Сторони не повинен перевищувати дев'яносто (90) днів протягом ста вісімдесяти (180) днів. Громадяни держави однієї Сторони, які мають дійсні проїзні документи, зазначені у Додатку до цієї Угоди, і мають намір перебувати на території держави іншої Сторони більше максимального строку перебування без віз, передбаченого пунктом 1 цієї статті, або з метою працевлаштування, об'єднання з родиною або навчання на території держави іншої Сторони, зобов'язані отримати візу у відповідності з законодавством держави цієї Сторони. Таким чином, надання дозволу на перебування громадян України на території [PERSON] Республіки відноситься до юрисдикції адміністративних органів [PERSON] Республіки. Компетенція органів державної влади України обмежується вирішенням питання щодо надання дозволу на виїзд з України та перевіркою наявності обставин, які перешкоджають громадянам України реалізувати їх право вільно залишати територію України. Отже, з огляду на вищезазначені положення нормативно-правового регулювання суспільних відносин щодо виїзду громадян України за межі України та перебування у [PERSON] Республіці, при відсутності підстав для обмеження права позивачки на виїзд за межі України суд не уповноважений надавати їй дозвіл на проживання на території [PERSON] Республіки, оскільки це не передбачене законом. Разом з тим, підставою звернення позивачки до суду є невизнання відповідачем права позивачки на виїзд за межі території України разом з донькою без його згоди. За таких обставин відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України (далі ЦК), ст.3, п.1 ч.1 ст.15 ЦПК справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Позивачка стверджує, що надання судом дозволу на проживання дитини разом з нею у [PERSON] Республіці надасть їй можливість безперешкодно перетинати державний кордон України разом з дитиною без нотаріально посвідченої згоди відповідача. Разом з тим, відповідно до ст.3 Закону №3857-ХІІ постановою КМУ від 27.01.1995р. №57 затверджені Правила перетинання державного кордону України громадянами України (далі Правила). Відповідно до п.4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: ✓свідоцтва про смерть другого з батьків; ✓рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; ✓рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; ✓рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; ✓рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; ✓довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Аналіз зазначених підстав свідчить, що виїзд дитини за межі України без згоди батька можливий лише за такими видми судових рішень: 1) про позбавлення батьківських прав другого з батьків; 2) про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; 3) про визнання другого з батьків недієздатним; 4) про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином законом передбачено спеціальний спосіб захисту права дитини на виїзд за межу України у супроводі одного з батьків без згоди другого. Відповідно до ст.4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів, які можуть бути застосовані судом, передбачені ст.16 ЦК. Отже з огляду на положення ст.19 Конституції, ст.16 ЦК, ст.4 ЦПК право позивачки на виїзд за межі України без згоди відповідача не може бути захищене судом шляхом ухвалення рішення про надання дозволу на проживання дитини разом з позивачкою на території іншої держави, оскільки такий спосіб захисту не передбачений законом. Щодо перетинання дитиною державного кордону України без згоди батька, то в цьому контексті суд вважає за необхідне зауважити, що для захисту такого права передбачений спеціальний спосіб - надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. При цьому закон передбачає надання дозволу саме дитині, а не одному з її батьків, оскільки мова йде про гарантування реалізації громадянином, який не досяг 16-річного віку, його прав і свобод, передбачених законодавством, зокрема і для контролю забезпечення дитині права на контакт з батьками, що передбачене ст.ст.16, 161 Закону України «Про охорону дитинства». Батьки, як законні представники своєї дитини на підставі ст.39 ЦПК, мають право звернутись до суду з відповідним позовом з метою захисту прав, свобод та інтересів своєї дитини. З урахуванням викладеного, вбачається, що право позивачки на виїзд за межі України разом з донькою без дозволу відповідача залежить від вирішення питання про надання дитині дозволу на виїзд за межі України без згоди батька. Проте зазначене питання не ставилося на розгляд суду, а без його вирішення твердження представників позивачки про наявність порушення, невизнання або оспорювання її прав відповідачем є помилковим. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленому статтею 11 ЦПК, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням, зокрема, фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин, позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі вищевикладеного і

Outcome: dismissed