Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Маляр Н.В. звернулась до суду з позовом до Таврійської сільської ради, в якому просить визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов обґрунтовує тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, до складу якої увійшло право власності на спірний житловий будинок. Позивач прийняв спадщину та звернувся до нотаріуса за свідоцтвом про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок. У видачі свідоцтва нотаріус відмовив у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на житловий будинок. Відмова нотаріуса порушує право позивача на спадкування і є підставою для визнання за ним права власності на спірний житловий будинок. Позивач та його представник - адвокат Маляр Н.В. у судове засідання не з`явились. Представник позивача надала заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримала. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав. В зв`язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3, 4 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17.04.2000. Позивач [PERSON] є сином померлої [PERSON] , що підтверджується його паспортом, матеріалами Спадкової справи №398/08. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю за життя. Позивач прийняв спадщину на підставі п.1 ч.1 ст.549 ЦК Української РСР, чинного на час відкриття спадщини, фактично вступивши у володіння спадковим майном, оскільки на час відкриття спадщини він проживав разом зі спадкодавцем, що підтверджується довідками відповідача від 12.03.2018 №144, 145. Також, 20.11.2008 позивач подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, подавши 22.07.2013 нотаріусу Токмацької районної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що підтверджується його заявою, яка знаходиться у Спадковій справі №398/08. 16 грудня 2008 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з земельної ділянки з кадастровим № [NUMBER] площею 8,19 га., з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Таврійської сільської ради Токмацького району Запорізької області, та свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з права на земельну частку (пай), що знаходиться на території КСП «Таврія» Таврійської сільської ради Токмацького району Запорізької області, розміром 0,3964 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), за сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] . Вказані обставини підтверджуються заявами20.11.2008, 15.12.2008, копіями відповідних свідоцтв про право на спадщину за законом, які знаходяться у Спадковій справі №398/08, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 18.05.2019. 21 серпня 2018 року позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, до складу якої входить спірний житловий будинок. У видачі вказаного свідоцтва нотаріус відмовила у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спірний будинок. Вказані обставини підтверджуються заявою позивача від 21.08.2018 та постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 05.09.2018. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.06.2019 право власності на спірний житловий будинок не зареєстроване. Відповідно до витягу з погосподарської книги №4-1 за 1996-2000 роки Таврійської сілльської ради житловий будинок за адресою: [ADDRESS] обліковується за [PERSON] . Рік побудови - 1947. Відмова нотаріуса порушує право позивача [PERSON] на спадкування за законом після смерті матері [PERSON] та є підставою для визнання за ним права власності на спірний житловий будинок відповідно до ст.392 ЦК України. Таким чином, вирішальним у цій справі є вирішення питання про належність спірного будинку на праві власності спадкодавцю [PERSON] Згідно з ч.1 ст.27 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV), правовстановлюючими документами, які підтверджують право власності, є: 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат; 2) свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 4) видане нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; 6) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дублікат; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею, видані до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Цивільно-правовий інститут набуття та виникнення права власності на нерухоме майно в різні періоди по-різному був урегульований на законодавчому рівні. У зв`язку із цим держава задекларувала визнання дійсними прав на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності Законом №1952-IV. Відповідно до положень ч.3 ст.3 Закону №1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. У 1947 році (рік побудови спірного житлового будинку) питання набуття права власності регулювались Цивільним кодексом УРСР 1922 року (далі - ЦК УРСР). З 31.01.1966 питання щодо обов`язкової реєстрації будинків регулювались Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція), згідно з п.4 якої реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Згідно зі ст.54 ЦК предмет приватної власності можуть становити: ненаціоналізовані будівлі, підприємства торгові, підприємства промислові, що мають найманих робітників не вище передбаченої особливими законами кількості; знаряддя та засоби виробництва, гроші, цінні папери та інші цінності, в тому числі золота і срібна монета та іноземна валюта; предмети хатнього вжитку, господарства та особистого споживання, товари, які продавати законом не заборонено, і всяке не вилучене з приватного обороту майно. У абз.2 п.6 Інструкції зазначено, що не підлягали реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. За змістом зазначених норм права виникнення права власності на житлові будинки, розташовані в сільській місцевості, не підлягало реєстрації, а тому не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до досліджених доказів спірний будинок перебуває на погосподарському обліку в Таврійській сільській раді, обліковується за спадкодавцем [PERSON] . На підставі цього суд дійшов висновку, що спадкодавцю [PERSON] належало право власності на спірний будинок. Згідно зі ст.392 ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності. Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку. Суд встановив, що спір виник у зв`язку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально. Відповідно до положень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що спірний будинок належав на праві власності спадкодавцю [PERSON] , спадщину за законом після смерті якого прийняв позивач [PERSON] , вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на спірний будинок є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved