Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

Представник Вишківської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області звернулася до суду з позовом до [PERSON] про скасування рішення Вишківської сільської ради Великоберезнянського району 11 сесії 22 скликання від 24 серпня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність». Позовні вимоги мотивує тим, що вказаним рішенням Вишківська сільська рада передала у приватну власність [PERSON], жителю с. Вишка, 257, земельну ділянку площею 0,62 га, з них для ведення особистого підсобного господарства 0,61 га: урочище «Шандрівка» - 0,31 га, урочище «За ребром» - 0,03 га, урочище «Коло Гуйванки» - 0,07 га, урочище «Коло Фудички» - 0,06 га, урочище «Під кічерков» - 0,14 га; для обслуговування житлового будинку 0,01 га. Рішенням 13 сесії 23 скликання Вишківської сільської ради Великоберезнянського району від 31 січня 2001 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» [PERSON] передано у приватну власність земельні ділянки розміром 0,68 га, з них для будівництва і обслуговування житлового будинку розміром 0,06 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,62 га землі. Земельні ділянки розташовані в урочищах «Біля хати», «Шандрівка», «Стара хата», «Кічерка». Про існування попереднього рішення 11 сесії 22 скликання від 24 серпня 1997 року новому складу сільської ради не було відомо. На підставі другого рішення Вишківської сільської ради від 31 січня 2001 року [PERSON] виготовив Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 029455 від 27.12.2001 року. 05 червня 2003 року [PERSON] відчужив належні йому на праві приватної власності земельні ділянки згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, а 10 грудня 2012 року він помер. 14 січня 2014 року до Великоберезнянського районного суду з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом звернувся внук покійного [PERSON] [PERSON] Факт наявності у свого діда ще одного рішення про передачу останньому у власність тих самих ділянок та факт їх продажу дідусем, [PERSON] приховав. Тому не знаючи про відчуження [PERSON] права власності на земельні ділянки, 30 жовтня 2014 року Великоберезнянський районний суд визнав право власності на ці земельні ділянки за його внуком [PERSON] Вишківська сільська рада, дізнавшись про наявність такого рішення, з метою попередження незаконного набуття [PERSON] права власності на землю, звернулась до суду з заявою про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами, оскільки строк на апеляційне оскарження було пропущено у звязку з перебуванням голови Вишківської сільської ради у відпустці. З посиланням на ст. 1218 ЦК України представник позивача вказує на незаконність набуття відповідачем права власності, бо на момент відкриття спадщини земельні ділянки [PERSON] не належали. Останній не оформив право власності у встановленому законом порядку, тобто не виготовив Державний акт на право приватної власності на землю на підставі першого рішення Вишківської сільської ради від 24 серпня 1997 року. Виявивши факт існування двох рішень про передачу у приватну власність одних і тих самих земельних ділянок для одного цільового призначення на одну людину [PERSON], Вишківська сільська рада скасувала рішення 11 сесії 22 скликання від 24 серпня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність». Враховуючи викладене, просить позов задовольнити. У свою чергу, представник відповідача подав до суду письмове заперечення на позовну заяву, в якому, посилаючись на ч.1 ст. 21 ЦК України, вказав, що прийняття судом рішення про визнання незаконним акту індивідуальної дії, виданого органом місцевого самоврядування, можливе при наявності одночасно двох умов: 1) такий акт суперечить актам цивільного законодавства; 2) такий акт порушує цивільні права або інтереси. Всупереч вимогам даної норми закону, позивачем не зазначено яким актам цивільного законодавства суперечить рішення 11 сесії 22 скликання від 24 серпня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», як і не зазначено чиї права та інтереси воно порушує та в чому це проявляється. Також вказав, що відповідно до ст. 155 ЗК України право на оскарження акту органу місцевого самоврядування надається лише фізичним та юридичним особам, і в тому випадку, коли цей акт порушує право володіння, користування або розпорядження належною особі земельною ділянкою. Тобто закон не надає право органу місцевого самоврядування оскаржувати акт сільської ради, до того ж рішення, яке раніше було прийнято цією ж сільською радою. Крім того, оспорюване позивачем рішення вже було предметом дослідження для суду, який своїми рішеннями, що набули законної сили, встановив, що рішення Вишківської сільської ради 11 сесії 22 скликання від 24 серпня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» відповідає закону та не порушує жодних прав та інтересів. У запереченні представник відповідача відзначив, що звинувачення позивача у приховуванні факту наявності у свого діда ще одного рішення сільської ради про передачу останньому у власність земельних ділянок є безпідставним, оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і саме на Вишківську сільську раду покладається обовязок повідомити суд про всі відомі їй обставини та подати відповідні докази на підтвердження своїх заперечень. Як випливає з листа Вишківської сільської ради № 193/02-10 від 16.10.2013 року її посадовим особам було відомо або принаймі мало бути відомо про наявність двох прийнятих рішень щодо [PERSON] Більше того, представник відповідача заявив про застосування позовної давності і враховуючи вищезазначене просив відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю, просила його задовольнити з підстав, наведених у ньому. Додатково пояснила, що про факт передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність у 1997 році земельної ділянки їй стало відомо після винесення судом рішення від 30.10.2014 року. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на доводи, зазначені у поданому письмовому запереченні, просив застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи, виходить з наступного. У судовому засіданні належними доказами встановлено, що рішенням Вишківської сільської ради народних депутатів 11 сесії 22 скликання від 24 серпня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» [PERSON], жителю с. Вишка, 257, який являється дідом відповідача [PERSON], передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,62 га, з них для ведення особистого підсобного господарства 0,61 га: урочище «Шандрівка» - 0,31 га, урочище «За ребром» - 0,03 га, урочище «Коло Гуйванки» - 0,07 га, урочище «Коло Фудички» - 0,06 га, урочище «Під кічерков» - 0,14 га; для обслуговування житлового будинку 0,01 га. Також встановлено, що рішенням 13 сесії 23 скликання Вишківської сільської ради Великоберезнянського району від 31 січня 2001 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» [PERSON] передано у приватну власність земельні ділянки розміром 0,68 га, з них для будівництва і обслуговування житлового будинку розміром 0,06 га, для ведення особистого підсобного господарства 0,62 га землі. Земельні ділянки розташовані в урочищах «Біля хати», «Шандрівка», «Стара хата», «Кічерка». Таким чином, рішенням 13 сесії 23 скликання Вишківської сільської ради Великоберезнянського району від 31 січня 2001 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» [PERSON] повторно передано у приватну власність земельні ділянки для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства. На підставі другого рішення Вишківської сільської ради від 31 січня 2001 року [PERSON] видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 029455 від 27.12.2001 року, який зареєстрований в Книзі записів державний актів на право приватної власності на землю за № 127, що вбачається з договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, яким також підтверджується факт відчуження [PERSON] цієї земельної ділянки. Вказані обставини сторонами не заперечуються, тому в силу вимог ч.1\~ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Разом з тим, до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються наступні положення\~ЗК України. Згідно ч.4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Крім того, суд звертає увагу на те, що одноразовість приватизації означає і те, що особа, котра скористалась своїм правом і приватизувала земельну ділянку меншу від граничної, передбаченої ст. 121 ЗК України, площі, не може приватизувати земельну ділянку цього цільового призначення вдруге, навіть площею, що складає «різницю» між граничною можливою та раніше приватизованою. Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: 1) для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара; 2) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара (ч.1 ст. 121 ЗК України). Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений ст. 118 ЗК України. Згідно ст. 125 ЗК України\~право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. У відповідності до ст. 126 ЗК України\~єдиним документом, який посвідчує право власності на земельну ділянку і право постійного користування нею, є Державний акт.\~\~ Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України \~№ 6-57цс-13 від 19 червня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права та для всіх судів України. Рішенням Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР\~з наступними змінами, визначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Підсумовуючи вищевикладене, суд констатує, що дід відповідача [PERSON] [PERSON] реалізував своє право на безоплатну передачу земельної ділянки у приватну власність по певному виду користування згідно рішення 13 сесії 23 скликання Вишківської сільської ради Великоберезнянського району від 31 січня 2001 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок», на підставі якого отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗК № 029455 від 27.12.2001 року, тобто набув право власності на цю земельну ділянку. Таким чином, повторна приватизація земельної ділянки за одним і тим же видом цільового призначення буде здійснена всупереч чинному законодавству, порушує права територіальної громади та нового власника, з огляду на що суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо незаконності рішення Вишківської сільської ради Великоберезнянського району 11 сесії 22 скликання від 24 серпня 1997 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,62 га. Питання, пов'язані з позовною давністю, регулюються главою 19 ЦК України, відповідно до якої:\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України);\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України);\~заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення;\~ сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч.2, 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України). Як вбачається з пояснень представників сторін та стверджено матеріалами справи про наявність оскаржуваного рішення сільська рада дізналася в межах строку позовної давності. Судовий збір підлягає стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved