Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

представник позивача [PERSON] , яка діє в інтересах позивача [PERSON] , звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користуванням житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником вказаної квартири на підставі договору дарування частки квартирі від 24.04.2020 року та свідоцтва про право на житло від 26.09.2005 року. Відповідач [PERSON] є колишній чоловік позивача, який зареєстрований в квартирі, але фактично не проживає в вказаній квартирі з серпня 2010 року у зв`язку з виїздом до РФ. Відповідач не знімається з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку із цим позивач змушена звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача до суду надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити (а.с.39). Повідомлений належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання (у відповідності до частини 7 статті 128 ЦПК України: шляхом направлення судової повістки за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку) відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань про розгляд справи без його участі або про відкладення судового засідання від нього на адресу суду не надходило. У встановлений ухвалою суду про відкриття провадження у справі строк відзив на позовну заяву відповідачем також не поданий. Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про судове засідання, але причин неявки суду не повідомив, суд вважає можливим у відповідності до пункту 1 частини 3 статті 223 ЦПК України провести судове засідання без його участі. При цьому, за наявності умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає необхідним розглянути справу на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення по справі. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки, виданої директором Комунального підприємства «Бахмутське бюро технічної інвентаризації» квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , належала по ј частки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Відділом з реформування управління та утримання житлового фонду Артемівської міської ради від 26 вересня 2005 року (а.с.36). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 19.09.2012 року шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 15.08.1992 року Відділом РАГС виконкому Артемівської міської ради Донецької області, актовий запис № 468, був розірваний (а.с.10). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Бахмутським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 17 вересня 2019 року зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище « [PERSON] », актовий запис № 346 (а.с.9). Згідно договору дарування частки квартири від 24.04.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського міського нотаріального округу Донецької області Бєлявцевою А.В., [PERSON] , 2001 року народження, та [PERSON] , 1993 року народження, передають у власність [PERSON] , 1975 року народження, Ѕ та ј частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування частки квартири від 24.04.2020 року (3/4) та свідоцтва про право власності на житло від 26.09.2005 (1/4) (а.с.69-70). На запит суду щодо реєстрації відповідача Першим заступником міського голови Бахмутської міської ради Савченко Т.М. повідомлено, що за даними реєстру Бахмутської міської об`єднаної територіальної громади, місце проживання фізичної особи [PERSON] , [INFO] , зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Відповідно до довідки про склад сім`ї , яка видана головою ОСББ « Чайковського,97», за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , 1975 року народження, - власник; [PERSON] , 2001 року народження, - донька; [PERSON] , 1970 року народження, - інші стосунки. [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, але не проживає (а.с.11). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Як вбачається з листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (від 30.09.2020 року № 24489/201/01-2020) [PERSON] , [INFO] , звертався з заявою до Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області 30.03.2013 року про те, що його колишня дружина [PERSON] , [INFO] , самовільно поміняла замки на їхній спільній квартирі. Інших звернень [PERSON] з приводу чинення йому перешкод з боку будь - якої особи щодо недопущення його до квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно обліків Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області не значиться (а.с.37). Відповідно до листа головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м.Бахмут» від 07.10.2020 року № 6654, [PERSON] , [INFO] , у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м.Бахмут» (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, на психоневрологічному обліку не перебуває, медична документація відсутня (а.с.25). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалась як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, нею не користується, витрати, пов`язані з оплатою квартири та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved