Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , діючи від імені та в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з позовом 18.01.2019 року, в подальшому уточнивши та збільшивши вимоги, просить суд стягнути з КП «Автобаза №1» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2018 року по 26.07.2019 року в сумі 42 258 грн. 32 коп., а також компенсацію втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строку виплати в сумі 103 грн. 87 коп. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що з 23.02.2018 року по 29.08.2018 року [PERSON] працював сторожем в КП «Автобаза №1». Наказом №237-к від 29.08.2018 року його було звільнено із займаної посади за власним бажання, однак при звільненні в порушення ст.116 КЗпП України повний розрахунок не проведено. У жовтні 2018 року посадовими особами ГУ Держпраці у Дніпропетровській області на підприємстві проведено інспекційне відвідування, в ході якого виявлено ряд порушень трудового законодавства з боку КП «Автобаза №1», зокрема, встановлено, що оплата понаднормово відпрацьованих годин сторожам проведена без урахування законодавчо встановленої норми робочого часу, що призвело до зменшення суми заробітної плати, яка належала цій категорії працівників за законом. Під час інспекційного відвідування відповідач провів перерахунок понадурочних годин за 2018 рік та 07.11.2018 року перерахував позивачеві на картковий рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по заробітній платі в сумі 2885 грн. 42 коп. Таким чином, повний розрахунок з [PERSON] , звільненим ще 29.08.2018 року, проведено 07.11.2018 року, натомість середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з вини відповідача, а також компенсацію втрати її частини у зв`язку з порушенням строків виплати в сумі 103 грн. 87 коп., йому не нараховані та не виплачені. Виходячи з середньоденної заробітної плати позивача в сумі 186,32 грн., розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період представником розраховано та заявлено в межах періоду з 30.08.2018 року по 26.07.2019 року в розмірі 42 258 грн. 32 коп., виходячи із середньоденної заробітної плати в сумі 186 грн. 16 коп. при 40-годинному робочому тижні та затримки розрахунку 227 робочих днів. На переконання представника, обставини, які б могли бути підставою для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Ухвалою суду від 21.01.2019 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, у порядку ст.178 ЦПК України представник відповідача КП «Автобаза №1» Пахомов В.В. подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні пред`явлених [PERSON] вимог. Свої заперечення представник мотивує тим, що хоча підприємство й не погодилось з виявленими правопорушеннями стосовно проведення оплати понаднормово відпрацьованих годин сторожам без урахування законодавчо встановленої норми робочого часу, а дії ГУ Держпраці у Дніпропетровській області та постанову оскаржило в судовому порядку, однак все ж таки виплатило колишнім працівникам - сторожам, у тому числі й [PERSON] , недоплачені кошти за перерахунками. Крім того, на переконання представника, позивачем невірно здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати. Окремо зауважив, що суд вправі зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України. Оскільки спір між сторонами з приводу виплати недоплачених коштів існував до червня 2019 року (оскарження дій та рішень ГУ Держпраці в порядку адміністративного судочинства), а рішення про виплату [PERSON] недоплачених коштів було прийнято ще 07.11.2018 року, представник просить суд зменшити розмір заявленого позивачем середнього заробітку. Відповідь на відзив позивачем не надано, клопотань про надання додаткового часу для цього не заявлялось. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала уточнені пред`явлені позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Підтвердила, що з 23.02.2018 року по 29.08.2018 року [PERSON] працював сторожем в КП «Автобаза №1». Наказом №237-к від 29.08.2018 року його було звільнено із займаної посади за власним бажання, однак при звільненні в порушення ст.116 КЗпП України повний розрахунок не проведено. Фактично не донараховану суму заробітної плати йому виплачено 07.11.2018 року шляхом перерахування на банківську картку, однак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не виплачено. Вказані обставини є свідченням того, що повний розрахунок з позивачем не проведено. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримавши позицію, викладену у відзиві. Просив зменшити заявлений позивачем розмір середнього заробітку на розсуд суду. В подальшому представники сторін правом на участь в судовому засіданні не скористались, подавши заяви, кожен окремо, про розгляд справи без їх участі. Допитана судом в якості свідка [PERSON] суду показала, що вона працює головним бухгалтером КП «Автобаза №1». [PERSON] працював на підприємстві на посаді сторожа, конкретно протягом якого періоду часу не пам`ятає. На момент його звільнення повний розрахунок з ним проведено на підставі розрахованих понаднормових годин за відпрацьованим ним часом по графіку. Однак в ході проведення інспекційного відвідування в листопаді 2018 року посадовими особами ГУ Держпраці у Дніпропетровській області в КП «Автобаза №1» було встановлено, що оплата понаднормово відпрацьованих годин сторожам проведена без урахування законодавчо встановленої норми робочого часу, що призвело до зменшення суми заробітної плати. За результатами проведеного перерахунку 07.11.2018 року [PERSON] було доплачено 2885 грн. 42 коп., а також виплатили середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Після отримання цих виплат жодних претензій до підприємства з боку [PERSON] не було. Суму компенсації втрати частини доплати за роботу поза нормою робочого часу у зв`язку з порушенням строку виплати позивачеві не виплачено, тобто повний розрахунок не проведено. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши письмові докази по справі, які вважає належними, допустимими та достатніми в їх сукупності, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності, приходить до наступного висновку. Згідно зі ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.11, 15 ЦК України, цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Судом встановлено та як вбачається з матеріалів справи, наказом №67-к від 22.02.2018 року [PERSON] прийнято на посаду сторожа КП «Автобаза №1». Наказом №237-к від 29.08.2018 року позивача звільнено із займаної посади згідно зі ст.36 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.8-9). У ході проведення позапланового заходу - інспекційного відвідування КП «Автобаза №1» представниками ГУ Держпраці в Дніпропетровській області виявлено низку порушень трудового законодавства з боку підприємства, зокрема, порушення порядку нарахування та оплати понадурочних годин роботи сторожам - в результаті проведеного перерахунку оплачених понадурочних робіт 07.11.2018 року [PERSON] нараховано на його картковий рахунок в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість по заробітній платі в сумі 2 885 грн. 42 коп. Зазначені обставини підтверджуються виписками по рахунку [PERSON] (а.с.11-12), в яких чітко відображено операцію по перерахуванню позивачеві коштів КП «Автобаза №1» за призначенням «заробітна плата», а також показами свідка [PERSON] , яка підтвердила, що повний розрахунок з [PERSON] фактично проведено 07.11.2018 року шляхом доплати розрахованим понадурочних робіт. Свідок підтвердила, що виплата цих коштів мала б бути в день звільнення працівника, тобто 29.08.2018 року. У ході судового розгляду представник відповідача зауважив, що результати інспекційного відвідування підприємством оскаржено до суду, зокрема, в частині методики оплати понадурочних годин та запровадження підсумкового обліку робочого часу. Однак виконання підприємством обов`язку провести повний розрахунок з працівником добровільно виконано після проведення інспекційної перевірки представник відповідача підтвердив. Натомість факт допущення відповідачем вказаних порушень трудового законодавства доводиться рішенням Дніпровського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2018 року у справі №160/8442/18, яке залишено в силі за результатами апеляційного перегляду постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 04.06.2019 року. Посилання позивача та його представника на відповідь Головного Управління Держпраці у Дніпропетровській області від 16.10.2018 року (а.с.15) як на доказ в рахунок доведення пред`явлених вимог суд оцінює критично та визнає її неналежним доказом, оскільки вона стосується [PERSON] та не несе в собі жодної інформації, яка в стосувалась предмету доказування у спорі між [PERSON] та КП «Автобаза №1». Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилався на проведення повного розрахунку при звільненні з порушенням строків, визначених ст.116 КЗпП України, в той час як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з вини відповідача за період з 29.08.2018 року (день звільнення) по 07.11.2018 року (день проведення повного розрахунку) йому не нарахований та не виплачений. Перевіряючи обґрунтованість пред`явлених вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України та ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст.19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно із ст.ст.21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці», кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ч.5 ст.97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Матеріалами справи встановлено, що позивач звільнений з КП «Автобаза №1» 29.08.2018 року. Тобто в день звільнення підприємство зобов`язане було провести з ним повний розрахунок, що фактично виконало 07.11.2018 року. Вказані обставини також підтверджені показами свідка [PERSON] та не оспорювались представником відповідача. Доказів, які б свідчили про зворотне (первинної бухгалтерської документації про перерахування на рахунок позивача сум, що підлягали виплати йому при звільненні, виписок тощо), представником відповідача суду не надано. Згідно зі ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Норми ст.ст.116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу «Оплата праці» КЗпП України. За своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки, не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання, не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною виплатою, тобто не входить до структури заробітної плати. Така виплата є компенсацією за порушення права на оплату праці. Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок), що також відповідає п.21 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Згідно з п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, а саме, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Як роз`яснено в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 3 «Про практику застосування судами про оплату праці», при визначенні сум, що підлягають стягненню по оплаті праці, у тому числі середньому заробітку, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Так, позивач звільнений з посади сторожа 29.08.2018 року, тобто останніми повними місяцями його роботи в КП «Автобаза №1» є червень та липень 2018 року. З реєстру застрахованих осіб (а.с.14) слідує, що заробітна плата [PERSON] в червні 2018 року склала 3726 грн. 94 коп., в липні 2018 року - 4101 грн., тобто сумарно 7827 грн. 94 грн. Фактично позивач за червень 2018 року відпрацював 156 годин, а липень 2018 року - 192 години, що сумарно становить 348 фактично відпрацьованих годин (що слідує з бухгалтерської довідки, а.с.49). Таким чином, середньогодинний заробіток позивача становить з розрахунку: (3726,94 грн. + 4101 грн.) : 348 год. = 22,49 грн./год. Середньомісячне число робочих годин в розрахунковому періоді відповідно до графіка змінності становить 186 год. (з розрахунку: (180 + 192) : 2). Отже, середньомісячна заробітна плата згідно графіка змінності складає 4183 грн. 14 коп. з розрахунку: 22,49 грн./год. * 186. Середньоденний заробіток при 40-годинному робочому тижні складатиме: 4183,14 грн. / 167,5 год. = 24,97 * 8 = 199,79 грн., де 167,5 год. - середньомісячне число робочих годин в розрахунковому періоді відповідно до 40-годинного робочого тижня, передбаченого ст.50 КЗпП України (планові години роботи в червні 2018 року 159 год., липні 2018 року 176 год.). Відповідно до ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд частково погоджується з наданою КП «Автобаза №1» бухгалтерською довідкою, а саме в частині розміру заробітної плати, отриманої [PERSON] в червні 2018 року, яка фактично складає 3194 грн. 54 коп. замість зазначеної у відомостях з ПФУ - 3726 грн. 94 коп. З огляду на відсутність первинної бухгалтерської документації в обґрунтування зазначеної в бухгалтерській довідці суми заробітної плати позивача за червень 2018 року, при розрахунку суд приймає заробітну плату, зазначену саме у реєстрі застрахованих осіб з ПФУ - 3726 грн. 94 коп. (а.с.14). З урахуванням розміру середньоденного заробітку 199 грн. 79 коп. та затримки розрахунку при звільненні (виплати недонарахованої заробітної плати за надурочно відпрацьований час) в 48 днів (з 30.08.2018 року по 07.11.2018 року: серпень 2018 року - 2 дні, вересень 2018 року - 20 днів, жовтень 2018 року - 22 дні, листопад 2018 року - 4 дні), розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становитиме 199,79 * 48 = 9 589 грн. 92 коп. Наведені представником позивача розрахунки в частині визначення розміру середньоденної заробітної плати позивача суд вважає помилковими, оскільки вони суперечать ст.117 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 та проведені без врахування того, що виплати працівникові [PERSON] його середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відсутності спору про розміри належних звільненому працівникові сум (такий спір відсутній, адже заборгованість позивачеві виплачено 07.11.2018 року в сумі 2885 грн. 42 коп.) здійснюються виключно в межах період з 30.08.2018 року по 07.11.2018 року. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при вирішенні спору та визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку суду необхідно ураховувати розмір спірної суми, частку, яку вона становила в заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та іншими конкретними обставинами. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Суд зауважує, що в будь-якому випадку застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є виключно правом суду. До цього також зводиться позиція Верховного Суду України, викладена у постановах від 24.10.2011 року у справі № 6-39цс11, від 21.01.2015 року у справі №6-195цс14, від 01.04.2015 року у справі №6-41цс15, від 23.12.2015 року у справі №6-837цс15, від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16, від 06.07.2016 року у справі № 6-1207цс16, від 13.03.2017 року у справі 6-259цс17. Аналогічної позиції також дотримується Верховний Суд, зазначивши про це в постанові від 27.03.2019 року у справі №130/511/15-ц (61-33670св18) та постанові від 31.10.2018 року у справі №756/10824/15-ц (61-7694пв18). Оскільки спір між сторонами щодо стягнення заборгованості по заробітній платі відсутній, в той час як її невиплата та не нарахування на момент звільнення позивача є результатом допущення відповідачем порушень трудового законодавства, про що [PERSON] стало відомо в листопаді 2018 року, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Підсумовуючи викладене суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення пред`явлених [PERSON] вимог у зв`язку з допущенням помилок в розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також з огляду на невірно заявлений позивачем період в розрахунку. Щодо стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, суд виходить з такого. У відповідності до ст.34 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 pоку, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 року та Постанови КМУ від 21.02.2001 року №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати», у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток, підприємство зобов`язане виплатить працівнику компенсацію втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням строків її виплати. Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов`язок з нарахування та сплати якої, згідно зі ст.ст.1, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» покладено на підприємство, яке зобов`язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими. За довідкою відповідача про розрахунок середнього заробітку по [PERSON] , наданої суду 24.05.2019 pоку, у 2018 році згідно колективного договору КП «Автобаза №1», обліковим періодом для підсумованого обліку робочого часу встановлено календарний рік, тобто нарахування оплати за роботу в надурочний час здійснюється в останній місяць року або у місяці звільнення працівника. Отже, донараховані суми понадурочних годин роботи по [PERSON] повинні бути здійснені у серпні 2018 року - в місяці звільнення. [PERSON] звільнився з роботи 29 серпня 2018 pоку, донарахована сума доплати за роботу поза нормою робочого часу в сумі 2885,42 грн. виплачена [PERSON] 07 листопада 2018 року, тобто з порушенням строку виплати. Отже, суд приходить до висновку, що разом з виплатою заборгованої заробітної плати відповідач у листопаді 2018 року повинен був виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати (доплати за роботу поза нормою робочого часу) в зв`язку з порушенням строків її виплати. Сума компенсації втрати заробітної плати у вигляді доплати за роботу поза нормою робочого часу складає 103,87 грн. та визначається шляхом перемноження індексів споживчих цін у процентному співвідношенні та діленням на 100 за період з вересня 2018 року по жовтень 2018 року включно за даний період суми чистої невиплаченої заробітної плати, виходячи з розрахунку: (1,019*1,017 - 1) * 2885,42 = (1,036 - 1) - 2885,42 = 103,87 грн., де 2885,42 грн. - сума несвоєчасно виплаченої заробітної плати. Суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком в цій частині, а тому заявлена ним сума компенсації 103 грн. 87 коп. підлягає стягненню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України суд враховує, що позивачем заявлено майнову вимогу про стягнення середнього заробітку та компенсації втрати частини доплати. Оскільки від сплати судового збору за її пред`явлення позивач не звільнений (постанова ВП ВС від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16), однак при зверненні до суду судовий збір не сплатив, тому суд вважає за необхідне несплачену суму судового збору 768 грн. 40 коп. стягнути з відповідача на користь держави. Підстав для допущення негайного виконання рішення в порядку п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд не вбачає, оскільки [PERSON] присуджено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який не входить до структури заробітної плати та є відмінним від неї.

Outcome: partial