Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Представник позивача 20.11.2013 року звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 8060,40 грн., моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн., витрати на проведення оцінки вартості матеріальної шкоди у розмірі 500,00 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн. та витрати по оплаті судового збору. Свої вимоги мотивував тим, що 26.06.2012 року о 20-57 год. в м. Києві по вул. Деревообробній, 4, мала місце ДТП за участю транспортного засобу «ЗІЛ ММЗ», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], який, керуючи автомобілем, не вжив всіх заходів, щоб не допустити самовільного руху, внаслідок чого відбувся самохідний рух, що призвело до наїзду на автомобіль «Chery Amulet», д.н.з. [NUMBER], яким керував [PERSON], що призвело до механічного пошкодження транспортного засобу позивача. Тобто з вини відповідача [PERSON] було здійснено дорожньо-транспортну пригоду, в чому його згідно з постановою суду було визнано винним та притягнуто до адміністративної відповідальності, що підтверджується довідкою та постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.07.2012 року. Таким чином, представник вказував, що неправомірними діями відповідача [PERSON] під час керування транспортним засобом внаслідок дорожньо-транспортної пригоди завдано матеріальну шкоду позивачу як власнику транспортного засобу - автомобіля «Chery Amulet», д.н.з. [NUMBER], яким керував позивач, на суму 8060,40 грн., що підтверджується звітом №11/06/13 про оцінку вартості матеріальної шкоди завданої власнику КТЗ. В обґрунтування моральної шкоди, яка була завдана позивачу, його представник посилався на норми ст.1167 ЦК України, зазначаючи, що механічне ушкодження транспортного засобу позивача внаслідок ДТП з вини відповідача призвело до значних переживань та погіршення його стану здоров'я у зв'язку з цим, тривалого депресивного та пригніченого стану та непорозумінь в сім'ї. В обґрунтування вимог до відповідача посилався на роз'яснення п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні справи про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки», що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. На підставі зазначеного, враховуючи, що саме з вини відповідача [PERSON] йому були завдані збитки у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу, тому вважав, що витрати по їх відшкодуванню підлягають понесенню самим відповідачем. Щодо вимоги про стягнення витрат на проведення оцінки вартості матеріальної шкоди, завданої транспортному засобу, то представник мотивував її тим, що [PERSON] фактично поніс ці витрати під час оформлення доказів з розгляду справи в суді, а тому має законне право на таке стягнення з [PERSON] відповідно до ст.88 ЦПК України. Також, звертаючись з вимогами про витрати на правову допомогу, представник вказував, що 10.06.2013 року між позивачем та Адвокатським об'єднанням «Агенція правових послуг» укладено Договір про надання правової допомоги №300-Ц, відповідно до умов якого останнє здійснювало підготовку по написанню та поданню позовної заяви про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, та адвокати АО «Агенція правових послуг» зобов'язались безпосередньо брати участь в вирішенні спору, подавати заяви, клопотання, пояснення, тобто здійснювати необхідний комплекс юридичних дій, пов'язаних із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Посилався, що позивач оплатив вартість наданих йому юридичні послуги у розмірі 4000,00 грн., яка передбачена договором №300-Ц, а тому має право в порядку ст. 88 ЦПК України на відшкодування цих витрат з відповідача та витрат щодо сплати вартість судового збору. Представник позивача в судове засідання надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання надали письмове заперечення, в якому проти позову заперечували, посилаючись на ст. 21 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яка передбачає, що на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України. Вказували, що на момент здійснення ДТП відповідальність відповідача перед третіми особами була застрахована за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/3268778 в ПрАТ «СК «Лафорт». Відповідно до ст. 22 вказаного закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи. Також згідно з п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Отже, законодавством України чітко передбачено обов'язок страховика здійснити страхове відшкодування потерпілій особі при виконанні основної вимоги щодо звернення до страховика у встановлений законом строк. Крім того, зазначали, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт», код 25005889, перебуває в процедурі припинення на підставі судового рішення про порушення провадження у справі про банкрутство юридичної особи №910/20063/13 від 18.11.2013 року, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру № 17971807 від 17.01.2014 року. Представник відповідача вказував, що в разі ліквідації страховика його зобов'язання по виплаті страхового відшкодування виконує Моторне (транспортне) страхове бюро України, як передбачено п. 20.3 ст. 20 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов'язки за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов'язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов'язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Крім того, представник відповідача посилався на п. 16 Постанови № 4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року, непред'явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі. Процедура такого належного звернення до страховика передбачена ст. 35 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак позивачем всупереч ст. 57 та ст. 64 ЦПК України не надано суду документального підтвердження звернення до страховика відповідача для отримання страхового відшкодування, як наслідок втратив право на страхове відшкодування. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то представник відповідача зазначав, що позивачем також не було виконано вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, тобто не доведено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, зазначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Представник відповідача, заперечуючи проти вимоги про стягнення витрат на правову допомогу позивача, посилався, що позивач на власний розсуд на підставі договору про надання правової допомоги №300-Ц від 10.06.2013 року, укладеного між ним та Адвокатським об'єднанням «Агенція правових послуг», скористався послугами адвоката та оплатив їх вартість, оскільки залучення адвоката це є правом позивача, а не обов'язком, тому витрати на правову допомогу відшкодуванню не підлягають. Представник 3-ї особи арбітражний керуючий ПрАТ «СК «Лафорт» в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій підтвердив, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 18.11.2013 року порушено провадження у справі про банкрутство та введено процедуру розпорядження майном ПрАТ «СК «Лафорт», арбітражним керуючим якого його призначено. Представник МТСБУ в судове засідання не з'явився, надав до суду пояснення, в яких проти позову заперечував, мотивуючи це тим, що на підставі ст.ст. 29 та 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № АВ/3268778 відповідальність за завдані матеріальні збитки у повному обсязі повинна нести ПрАТ «СК «Лафорт», а у випадку недостатності коштів та майна у разі її ліквідації чи банкрутства - МТСБУ. Між тим, до МТСБУ не надходила інформація стосовно недостатності коштів та майна страховика ПрАТ «СК «Лафорт» при здійсненні ліквідації вказаного страховика, не передана справа позивача, а також позивача не визнано конкурсним кредитором, оскільки в порушення вимог ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» позивач впродовж 30 календарних діб з моменту оголошення про порушення справи про банкрутство не звернувся, як конкурсний кредитор з заявою з вимогою до боржника до господарського суду. Вимоги конкурсних кредиторів, що надійшли після закінчення даного строку, не розглядаються та вважаються погашеними. Оскільки позивач не звернувся як конкурсний кредитор з вимогою до боржника у 30 денний термін з моменту оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство, тому представник МТСБУ вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. На підставі ст. ст. 22, 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за винятком випадків, передбачених законом. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав, яка відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини. Судом встановлено, що 26.06.2012 року о 20-57 год. в м. Києві по вул. Деревообробній, 4, мала місце ДТП за участю транспортного засобу «ЗІЛ ММЗ», д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], який, керуючи автомобілем, не вжив всіх заходів, щоб не допустити самовільного руху, внаслідок чого відбувся самохідний рух, що призвело до наїзду на автомобіль «Chery Amulet», д.н.з. [NUMBER], яким керував [PERSON] В результаті ДТП автомобіль під керуванням позивача зазнав механічних пошкоджень. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 12.07.2012 року відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та притягнуто до адміністративної відповідальності за вказане адміністративне правопорушення і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Згідно з даними звіту №11/06/13 про оцінку вартості матеріальної шкоди завданої власнику КТЗ, що складений 13.06.2013 року СПД [PERSON], матеріальна шкода, яка нанесена володільцю автомобіля «Chery Amulet», д.н.з. [NUMBER], внаслідок його пошкодження при ДТП, складає 8060,40 грн. Витрати по оплаті звіту з визначення вартості матеріального збитку автомобіля становили 500 грн. Представник відповідача, не заперечуючи вини свого довірителя у ДТП, повідомив, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» в період з 19.06.2012 року до 18.06.2013 року за страховим полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № АВ/3268778 за шкоду, заподіяну майну, - на суму 50000 грн., за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю, - на суму 100000 грн., без встановлення розміру франшизи. Разом з тим, відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідач [PERSON] не є відповідальною особою, адже обов'язок по відшкодуванню шкоди за таких умов лежить саме на страховій компанії. Згідно зі ст.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Отже, відповідно до чинного законодавства саме ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» взяло на себе відповідальність по відшкодуванню шкоди, завданої позивачу в ДТП винною особою - [PERSON] Дане відшкодування шкоди за умовами договору страхування мало бути здійснене ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» шляхом здійснення виплати страхового відшкодування, оскільки відповідно до наведених норм цивільного законодавства наявність у відповідача договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, наявність та дійсність якого представником позивача в судовому засіданні визнавалась, породжує виникнення обов'язку по відшкодуванню шкоди саме у ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» як відповідальної за завдані збитки, а у разі ліквідації страховика такий обов'язок переходить до ліквідаційної комісії. Однак, якщо обов'язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, обов'язок приймає на себе МТСБУ, але не відповідач [PERSON] як винна у спричиненні шкоди майну третіх осіб особа. Це обумовлено тим, що в силу законодавства України, яке регулює правовідносини сторін у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, відповідач по справі, уклавши договір страхування, фактично переклав свій обов'язок по відшкодуванні шкоду на іншу особу, тобто на страхову компанію, а у разі її ліквідації - на ліквідаційну комісію такої компанії, однак у випадку недостатності коштів та/або майна страхової компанії, яка ліквідується обов'язок про відшкодування шкоди лягає на МТСБУ, які мають бути належним відповідачами за заявленим вимогам. Так, відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно з п. 20.3 ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі ліквідації страховика за рішенням визначених законом органів обов'язки за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності виконує ліквідаційна комісія. Обов'язки страховика за такими договорами, для виконання яких у страховика, що ліквідується, недостатньо коштів та/або майна, приймає на себе МТСБУ. Виконання обов'язків у повному обсязі гарантується коштами відповідного централізованого страхового резервного фонду МТСБУ на умовах, визначених цим Законом. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Так, в абз.2 п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що, оскільки відповідно до ст. 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення ст. 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої по згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст. 33 Закону № 1961-ІУ обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, (МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Між тим, судом встановлена відсутність згоди відповідача [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, а також виконання ним обов'язку щодо надання страховику письмового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка у встановлений термін та відсутність відмови страхової компанії у здійсненні такої виплати з будь-яких підстав. Таким чином, враховуючи те, що зобов'язана на відшкодування шкоди особа - ПрАТ «Страхова компанія «Лафорт» не відмовляла позивачу у задоволенні такої вимоги, однак позивач не виявляє бажання щодо стягнення відшкодування саме з неї, оскільки, за поясненням його представника, остання є банкротом, то суд, який, будучи обмежений у можливості виявляти свою ініціативу, вирішує справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлений вимог та у визначений законами України спосіб, приходить до висновку про безпідставність вимог до відповідача як до винної особи та стягнення відшкодування з відповідача, враховуючи, що позивач не позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок відповідальної особи за наявності належного волевиявлення у встановленому порядку. Суд враховує, що 04.06.2013 року ПрАТ «СК «Лафорт» була виключена з членів МТСБУ та позбавлена права укладати страхові угоди обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Однак відповідно до ст. 52 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховики, які вибули із складу МТСБУ, повинні продовжувати виконання своїх зобов'язань за раніше укладеними ними договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Таким чином, продані до 04.06.2013 року поліси обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних залишаються чинними до закінчення терміну їх дії. Також за правилами ст.ст.29, 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № АВ/3268778 відповідальність за завдані матеріальні збитки у повному обсязі повинна нести ПрАТ «СК «Лафорт», а у випадку недостатності коштів та майна у разі її ліквідації чи банкрутства - МТСБУ. Отже, поліс, придбаний відповідачем [PERSON] 18.06.2012 року, є легітимним, за яким страхова компанія, яка на даний час перебуває в процесі припинення, в передбаченому чинним законодавством України порядку за рахунок своїх коштів та/або майна має обов'язок по виплаті страхового відшкодування, в склад якого мають урахуватись і витрати по оплаті звіту з визначення вартості матеріального збитку автомобіля, і транспортні послуги. Тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП в розмірі 8060,40 грн. та витрати на проведення оцінки вартості матеріальної шкоди в розмірі 500,00 грн., суд не вбачає. Щодо відшкодування моральної шкоди з визначених позивачем підстав, а саме у зв'язку з пошкодженням майна, то за таку шкоду відповідальним є відповідач і суд відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України вбачає підстави для їх задоволення. Так, відповідно до п. 22.3 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком потерпілому відшкодовується моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, яка полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, або у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України, таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Однак, визначаючи розмір грошового відшкодування, суд враховує характер правопорушення, глибину душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, рівень пошкодження автомобіля, належного позивачу на прав власності, а також виходячи з принципу розумності і справедливості, вбачає достатньою компенсацією стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн. Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат в розмірі 4000,00 грн., пов'язаних із отриманням правової допомоги, то слід зазначити, що відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати на правову допомогу відшкодовуються, якщо вони пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права. Однак в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про понесення позивачем витрат, повязаних із отриманням за правилами ст. 56 ЦПК України правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, оскільки представництво позивача здійснювалось представником за ордером та угодою, а гл.17 Розділу 3 ЦК України, яка регулює порядок представництва в цивільному процесу, не передбачено права особи, яка є представником, на отримання винагороди від довірителя. Так, згідно з ч.2 ст.56 ЦПК України особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. При цьому така особа наділена обмеженим обсягом процесуальних прав та повноважень, ніж представник, та не приймає участь у судовому процесі на відміну від представника, оскільки не діє від імені сторони, тому не користується правами і не несе обов'язків представника. Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 ЦПК України витрати, понесені позивачем, не є витратами на правову допомогу, оскільки у разі, коли особи користуються послугами фахівців без залучення їх до цивільного процесу за ухвалою суду, то останні не набувають процесуального статусу особи, яка надає правову допомогу. За таких обставин суд не знаходить підстав для стягнення на користь позивача з відповідача 4000 грн. як за надання правової допомоги. Також виходячи з принципу пропорційності обґрунтованих позовних вимог, суд вбачає до часткового стягнення з відповідача судового збору в розмірі 23 грн. Отже, суд, з врахуванням обставин справи, суті позовних вимог, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial