Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Представник позивача в інтересах [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів про відшкодування майнової та немайнової шкоди, завданої терористичним актом, посилаючись на наступне обґрунтування. 24 січня 2015 року у мікрорайоні «Східний» міста Маріуполя в результаті терористичного акту на очах [PERSON] було знищено автомобіль [PERSON] марки «Мерседес Віто» модель «108 СDІ», кузов № VSА63809413232865, 1999 року випуску, н/з [NUMBER], яким користувався та розпоряджався [PERSON] на підставі довіреності. Того ж дня, комісією уповноважених представників влади було складено акт, де вказано, що ймовірно від влучення артилерійського снаряду було знищено автомобіль позивача. У теперішній час Управлінням СБУ в Донецькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22015050000000047 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України, в ході якого слідчими було встановлено, що 24 січня 2015 року приблизно об 9-34 год. невстановленими представниками терористичної організації «ДНР» з тимчасово непідконтрольних Україні територій було здійснено артилерійський обстріл мікрорайону «Східний» Орджонікідзевського району м. Маріуполя, внаслідок якого як отримали тілесні ушкодження, так й загинули люди. В ході розслідування було залучено [PERSON] в якості потерпілого та встановлено через проведену автотоварознавчу експертизу, що середня ринкова вартість на момент дослідження знищеного автомобіля позивача «Мерседес Віто» н/з [NUMBER] складає 116950 грн. Таким чином вказував, що саме в результаті терористичного акту, що стався в період проведення антитерористичної операції, позивач був позбавлений свого автомобіля «Мерседес Віто» н/з [NUMBER]. Тому вважав, що на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної позивачу терористичним актом необхідно провести за рахунок коштів Державного бюджету України, бо обов'язок відшкодувати завдану шкоду в такому випадку покладається на державу. Додавав, що уряд України є найвищим органом у системі виконавчої влади, а розпорядником коштів державного бюджету країни є казначейська служба. Зазначав при цьому, що встановлення осіб, які вчинили терористичний акт, або наявність щодо них обвинувального вироку, не є умовою відшкодування шкоди державою на підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». На підставі наведеного зазначав, що порушенні прав позивача досі не відновлено, незважаючи на неодноразові звернення до державних органів та органів місцевого самоврядування. Вказував, що через завдані позивачу майнові збитки та відсутність проведення відшкодування внаслідок знищення його автомобіля [PERSON] також були завдані моральні страждання, які він оцінює у 50000 грн. На підставі переліченого просив суд стягнути солідарно з Кабінету Міністрів України та державної казначейської служби України на користь позивача в особі [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 116950 грн. за знищення під час проведення терористичного акту автомобіля «Мерседес Віто» н/з [NUMBER], а також моральну шкоду в розмірі 50000 грн. Представник позивача, який діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. При цьому доповнював, що за два роки відповідачі та держава України в цілому не здійснили жодних заходів для відшкодування йому завданої терористичним актом шкоди через знищення автомобіля, яким він володів на підставі довіреності. До сих пір з незалежних від позивача причин не прийнято закон, який би врегулював порядок відшкодування шкоди через терористичний акт, а також державним бюджетом України не передбачено відшкодування витрат на такі цілі. Додавав, що він, [PERSON], протягом тривалого часу використовував автомобіль «Мерседес Віто», належний [PERSON], а у момент артилерійського обстрілу мікрорайону «Східний» в м. Маріуполі 24 січня 2015 року він дивом залишився живий. Представники Державної казначейської служби України в судове засідання не зявились за невідомих суду причин повторно, надавши однак суду заяву з проханням розгляд справи провести за їх відсутності. Відповідно до письмових заперечень представники Державної КСУ, не визнаючи заявлені [PERSON] вимоги, вказували, що казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку управляє наявними фінансовими ресурсами, що консолідуються на єдиному казначейському рахунку, що ним обліковуються. Натомість Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, тому відсутні правові підстави здійснювати відшкодування позивачу завдану йому шкоду. Додавали, що шкоду, завдану майну фізичної особи в ході проведення АТО, має відшкодувати особа, яка її завдала. Зауважували, що позивачем не надані докази руйнування його майна внаслідок саме проведення антитерористичної операції. Також не встановлено винних, що завдали такої шкоди. Вказували, що позивач також не довів розмір завданої йому шкоди. Просили у позові відмовити. Представник Кабінету міністрів України, [PERSON], яка діє на підставі довіреностей, заперечувала проти задоволення заявлених позивачем вимог, вважаючи їх недоведеними та такими, що не піддягають задоволенню. При цьому повністю підтримала подані представником Кабінету міністрів України заперечення. На підставі письмових заперечень представників Кабінету міністрів України, а саме працівників Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, яке представляє в судах загальної юрисдикції КМУ, вбачається, що представники відповідача не визнають позов [PERSON] повністю. При цьому зазначили, що Кабінет Міністрів України є неналежним відповідачем, бо відповідно до ст. 4 Закону «Про боротьбу з тероризмом» КМУ лише здійснює організацію боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами в межах його компетенції. Також вказували, що механізм реалізації ст. 19 вказаного Закону здійснюється через прийняття Верховною Радою України відповідного закону, якого не було прийнято. При цьому КМУ не затверджує держаний бюджет України та не є його розпорядником. Також вказували, що для відшкодування шкоди позивачу необхідно встановити, що було вчинено злочин, яким саме й було завдано такої шкоди. Кабінет Міністрів України не є заподіювачем шкоди злочином, тому не може відповідати за таку шкоду замість винної особи. Для відшкодування майнової шкоди необхідно наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Не погоджувались також із висновком експерта, наданого позивачем, бо експерт визначив середню ринкову вартість автомобіля, а не дійсну вартість транспортного засобу. Крім того експертиза проведена поверхнево, бо експерт досліджував мопед, виходячи з описової частини висновку, та експертом вказано обєм двигуна транспортного засобу, який не відповідає такому обєму у автомобіля позивача. Додавали, що Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» також не передбачено видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Вважали, що позивачем не було доведено розмір моральних страждань. Оскільки на теперішній час відсутній закон, який регулює порядок відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, то просили у задоволенні позову [PERSON] повністю відмовити. Представники Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької області у судове засідання не зявились, надавши суду заяву з проханням вирішити спір у відсутність представника прокуратури. Суд, вислухавши учасників процесу, які зявились, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність на автомобіль «Мерседес Віто» н/з [NUMBER] у [PERSON] була застрахована, який мав право на керування та розпорядження таким автомобілем станом на 24 січня 2015 року на підставі нотаріально посвідченої довіреності [PERSON] від 17 лютого 2014 року, а також це підтверджується водійським посвідченням [PERSON] та відповідним полісом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/7173234 від 19 лютого 2014 року, виданим ПСРУ «Українська пожежно-страхова компанія» (а. с. 28, 29, 30). Належність «Мерседес Віто» н/з [NUMBER] [PERSON] підтверджується свідоцтвом про реєстрацію такого транспортного засобу (серія САО № 904345) (а. с. 30). Судом також було встановлено, що за актом від 28 січня 2015 року, складеного комісією у складі старшого інспектора відділені пожежної безпеки 3 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецьк області старшого лейтенанта служби цивільного захисту [PERSON], заступника начальника 24 ДПРЧ З державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Донецькій області старшого лейтенанта служби цивільного захисту [PERSON], за участю громадянина [PERSON] вбачається, що комісія здійснила вихід на місце події, що виникла 24 січня 2015 року орієнтовно об 09-40 годині за адресою: м. Маріуполь, вул. Київська 46, та зробила висновок, що ймовірно від влучення артилерійського снаряду було знищено мікроавтобус «Мерседес Віто» н/з [NUMBER], бо транспортний засіб згорів, двері з правого боку відірвані, колеса згоріли, моторний відсік деформовано, в середині залишки двигуна, кузов деформовано, вигнуто дах, салон вигорів повністю, на залишках автомобіля чисельні отвори, орієнтовно від вибуху артилерійського пристрою (а. с. 27). Згідно з актом обстеження автомобіля [PERSON], складеного 12 лютого 2015 року та затвердженого 18 лютого 2015 року комісією ПАТ «ММК імені Ілліча», в ході обстеження автомобіля «Мерседес Віто» н/з [NUMBER] визначено, що ремонт такого автомобіля недоцільний, що також підтверджується фото знімками, долученими позивачем до справи (а. с. 26, 31, 32). Судом встановлено, що позивач звертався до Маріупольської міської ради та Донецької обласної державної адміністрації з приводу відшкодування спричиненої йому 24 січня 2015 року знищенням його автомобіля шкоди. Проте у цьому йому було відмовлено з посиланнями на невизначеність законами органу державної влади відповідального за відшкодування шкоди в даному випадку та відсутністю державних програм щодо компенсації втрат, понесених населенням через терористичні акти. Також заявнику повідомлено, що з резервного фонду було виділено кошти лише для допомоги особам, які отримані ушкодження, а також сімям загиблих (а. с. 18, 22-23, 24-25). Відповідно до листа СВ Управління служби безпеки України в Донецької області від 14 липня 2015 року вбачається, що слідчим відділом УСБУ в Донецькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22015050000000047 від 24 січня 2015 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України. За вказаним провадженням 14 липня 2015 року [PERSON] на підставі його заяви від 14 липня 2015 року за ст. 55 КПК України залучено у якості потерпілого через знищення автомобіля «Мерседес Віто» н/з [NUMBER]. Однак досудове розслідування досі триває, про підозру нікому не повідомлялось, а винні особи у скоєнні злочину наразі не встановлені (а. с. 19, 20, 21). При цьому за відомостями вказаного досудового розслідування було встановлено, що було здійснено артилерійський обстріл мікрорайону «Східний» Орджонікідзевського району міста Маріуполя 24 січня 2015 року, внаслідок якого деякі люди отримали тілесні ушкодження, а деякі загинули, а також було пошкоджено автомобіль «Мерседес Віто» н/з [NUMBER] під керуванням за довіреністю [PERSON], власником якого є [PERSON] (а. с. 9-17). За висновком експерта № 1020 від 13 травня 2016 року вбачається, що в рамках кримінального провадження № 2201205000000047 за ознаками злочину, передбаченого ст. 258 ч. 3 КК України, було проведено експертизу, якою було визначено середню ринкову вартість на момент дослідження автомобіля [PERSON], «Мерседес Віто» н/з [NUMBER], яка може складати 116950 грн. (а. с. 9-17). За ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, а право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно із ст. 1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1177 ЦК шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. При цьому шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. За ч. 7 ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України (далі за текстом - КПК) особа, яка не пред'явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред'явити його в порядку цивільного судочинства. Згідно із ч. 3 ст. 127 КПК шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Натомість єдиним окремим законом про відшкодування шкоди, завданої злочином, за рахунок державного бюджету, на сьогодні є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна тощо. Отже, аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що діюче законодавство України передбачає можливість реалізації норми цивільного законодавства про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, за рахунок Державного бюджету лише у випадках, передбачених Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Тому, за відсутності іншого законодавчо визначеного порядку відшкодування шкоди від злочину, у випадках, коли злочин вчинено іншими суб'єктами, ніж ті, що визначені наведеним Законом, відшкодувати шкоду, завдану злочином, за рахунок Державного бюджету неможливо. Також суд зазначає, що Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Донецької області розпочато антитерористичну операцію. За Наказом Першого заступника Голови Служби безпеки України, керівника Антитерористичного центру при СБУ, від 7 жовтня 2014 року № 33/6/а визначено райони проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», до яких віднесена територія Донецької області, починаючи з 7 квітня 2014 року. Суд зауважує, що на теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції на території Донецької області не прийнято. Згідно із ст. 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Центральні органи виконавчої влади беруть участь у боротьбі з тероризмом у межах своєї компетенції, визначеної законами та виданими на їх основі іншими нормативно-правовими актами. На підставі ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» терористичний акт визначено як злочинне діяння у формі застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, відповідальність за які передбачена ст. 258 КК. На підставі ч. 3, 4 ст. 3 Кримінального кодексу України (далі за текстом - КК) злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом. При цьому застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено. Також за ст. 11 КК злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб'єктом злочину. Відповідно до ст. 18 КК суб'єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність. Згідно із ч. 1 ст. 258 КК терористичний акт, тобто застосування зброї, вчинення вибуху, підпалу чи інших дій, які створювали небезпеку для життя чи здоров'я людини або заподіяння значної майнової шкоди чи настання інших тяжких наслідків, якщо такі дії були вчинені з метою порушення громадської безпеки, залякування населення, провокації воєнного конфлікту, міжнародного ускладнення, або з метою впливу на прийняття рішень чи вчинення або невчинення дій органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, службовими особами цих органів, об'єднаннями громадян, юридичними особами, або привернення уваги громадськості до певних політичних, релігійних чи інших поглядів винного (терориста), а також погроза вчинення зазначених дій з тією самою метою. При цьому ч. 2 ст. 258 КК має додатково такі кваліфікуючі ознаки, як повторність, попередня змова групою осіб та заподіяння значної майнової шкоди чи інших тяжких наслідків. В свою чергу ч. 3 ст. 258 КК має додаткову кваліфікуючу ознаку, як спричинення загибелі людей. Аналізуючи наведені норми суд зазначає, що для можливості відшкодування шкоди на підставі ст. 19 Закону «Про боротьбу з тероризмом», заподіяної громадянам терористичним актом, за рахунок коштів державного бюджету необхідна наявність відповідного законодавчого регулювання механізму та порядку такого відшкодування. Натомість на теперішній час такий механізм та порядок законодавчо не визначено. Таким чином на сьогодні законодавчого акту, який би регулював порядок відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не прийнято, як й не встановлено державний орган, на який покладено обов'язок здійснювати таке відшкодування, а також механізм визначення розміру відшкодування. Також суд зазначає, що для реалізації положень ст. 19 Закону «Про боротьбу з тероризмом» необхідною та обовязковою умовою є визнання винними певного кола конкретно визначених осіб у скоєнні злочину, тобто у скоєнні терористичного акту, з яких саме у подальшому необхідно стягувати суми відшкодування, як з осіб, якими безпосередньо заподіяно таку шкоду. До такого висновку суд дійшов, виходячи з того, що за Законом «Про боротьбу з тероризмом» терористичний акт це злочинне діяння, відповідальність за яке передбачена ст. 258 КК, а за ст. 3 КК злочинність діяння визначається тільки Кримінальним кодексом України, а його застосування за аналогією заборонено. Крім того за ст. ст. 11, 18 КК злочин вчиняє суб'єкт злочину, який скоює передбачене КК суспільно небезпечне винне діяння. Таким чином, оскільки терористичний акт є злочинне та каране діяння на підставі ст. 258 КК, наявність якого визначається лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обовязковою умовою застосування положень ст. 19 Законом «Про боротьбу з тероризмом» та відповідно ст. 1177 ЦК є наявність обвинувального вироку суду, який набув чинності, бо без визначення наявності злочину, передбаченого ст. 258 КК, у встановлений КПК порядок підстав для проведення відшкодування шкоди, завданої терористичним актом [PERSON], немає. За ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У ч. 2 ст. 1167 ЦК передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала. Для настання деліктної відповідальності для відшкодування шкоди необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправної поведінки заподіювача шкоди; причинний звязок між шкодою та такою протиправною поведінкою; а також вина. Аналіз положень ч. 2 ст. 1167 ЦК свідчить про підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювана, проте не змінює відповідальну за відшкодування такої моральної шкоди особу, тобто особу, яка безпосередньо завдала моральної шкоди. Таким чином оскільки позивачем не надано доказів завдання йому шкоди протиправними діями або бездіяльністю відповідачів, то підстав для задоволення позову [PERSON] щодо стягнення з відповідачів в солідарному порядку моральної шкоди, так само як матеріальної шкоди, заподіяної терористичним актом, немає. Суд також зазначає, що на підставі рішення суду від 25 лютого 2016 року, яке набуло чинності, Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя по справі за позовом [PERSON] до Служби безпеки України, Державної казначейської служби України, Кабінету Міністрів України про відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом, було у задоволенні заявлених позовних вимог позивачу відмовлено. При цьому наведений позов [PERSON] обґрунтовував аналогічним чином, що й наявний у суді позов [PERSON] (а. с. 38-41). На підставі переліченого позовні вимоги [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], про відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, задоволенню не підлягають, оскільки є такими, що не грунтуються на законі.

Outcome: dismissed