Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Глушаниця А.Л. звернувся до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за позикою у розмірі 1 244 760 грн. Свою позицію позивач мотивував тим, що 24 листопада 2018 року [PERSON] \~надав позику [PERSON] в сумі 10600 доларів США, з терміном повернення до 24 листопада 2019 року; 02 листопада 2019 року - 25000 доларів США, з терміном повернення до 02 грудня 2019 року; 27 травня 2020 року - 8400 доларів США, з терміном повернення до 27 червня 2020 року.\~Укладення договору позики та отримання коштів підтверджується розписками від 24.11.2018 року, від 02.11.2019 року, від 27.05.2020 року. Вказані розписки складені особисто та підписані [PERSON] . Грошові кошти були передані відповідачеві. Однак, на момент подання позивної заяви, позивачеві не повернуті його грошові кошти і відповідач не бажає добровільно їх повертати. Тому, позивач був змушений звернутися до суду. Ухвалою Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 17 грудня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Представник позивача - адвокат Глушаниця А.Л. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги. Зазначив, що відповідач золото в заставу не передавала, оскільки це було лише її обіцінка та договору застави вони не укладали. Стверджує, що гроші були передані відразу після складання розписок та на даний час вони не повернуті. Звертає увагу на те, що вказані розписки складала особисто [PERSON] та обіцяла повернути у вказаний в них строк. Представник відповідача - адвокат Сабанов В.М. в судовому засіданні стверджував, що [PERSON] передавала [PERSON] під заставу золото вказане в розписці, а також повертала йому грошові кошти. Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча неодноразово повідомлялась належним чином шляхом надсилання поштою викликів, процесуальних документів рекомендованими листами та надсиланням смс-повідомлень на мобільний телефон відповідача, який збігається з номером наданим її представником. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, заслухавши представник позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 24 листопада 2018 року позивач [PERSON] \~надав позику відповідачу [PERSON] в сумі 10600 доларів США, з терміном повернення до 24 листопада 2019 року; 02 листопада 2019 року - 25000 доларів США, з терміном повернення до 02 грудня 2019 року та 27 травня 2020 року - 8400 доларів США, з терміном повернення до 27 червня 2020 року.\~Укладення договору позики та отримання коштів підтверджується розписками від 24.11.2018 року, від 02.11.2019 року, від 27.05.2020 року. Вказані розписки складені особисто та підписані [PERSON] . У зазначений строк [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала, грошові кошти у повному обсязі не повернула. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з вимогами ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Частиною же 1 ст. 1049 ЦК України, встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. В силу положень ч. 1ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Відповідно до зазначених вимог закону, судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено ряд договорів позики, згідно умов яких позивач надав у користування відповідачу грошові кошти в обмін на зобов`язання відповідача повернути вказані кошти у визначений строк. Проте дане зобов`язання відповідачем виконано не було. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу за договорами позики, представник позивача посилався, як на доказ підтвердження отримання відповідачем відповідних сум позики, на розписки, оригінали яких знаходяться в матеріалах справи, тому оцінюючи дані боргові розписки, суд визнає їх як належні та допустимі докази на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. При цьому слід зазначити, що незважаючи на неодноразове відкладення судового засідання та забезпечення відповідачу та його представнику можливості реалізувати своє право на подання доказів для підтвердження своїх заперечень, таких доказів ними до суду не надано, відтак, у суду відсутні підстави для сумніву у достовірності наданих представником позивача оригіналів розписок. За таких обставин, суд приходить до висновку, що наявність оригіналів розписок у позивача та пред`явлення їх до суду, є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й, відповідно, свідчать про існування між сторонами саме ряду укладених договорів позики та є доказом не лише факту укладення договорів, але й факту передачі грошових сум позичальнику та неповернення боргу відповідачем, а тому доводи представника відповідача в цій частині є безпідставними. Позику отримано відповідачем в іноземній валюті. Суд вважає за необхідне зазначити, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ст.533 ЦК України). Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта. Тому укладення договору в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить вимогам закону. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Тут і далі суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України. У даному випадку позивач, як позикодавець за договором позики відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, обґрунтовано звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики, визначивши заборгованість у валюті гривні України ( постанова Великої Палати Верховного суду від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15-ц). Так, за розрахунком позивача заборгованість [PERSON] станом на день звернення з позовом 09.12.2020 року, з урахуванням строків повернення позики, визначених розписками становить 1244760 грн., що складається із заборгованості: - за розпискою від 24 листопада 2018 року - 10600 доларів США; - за розпискою від 02 листопада 2019 року - 25000 доларів США; - за розпискою від 27 травня 2020 року - 8400 доларів США. Згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 07 грудня 2020 року (дату подання позову), 1 долар США становив в грошовому еквіваленті 28,29 грн. Оскільки, загальна сума боргу [PERSON] перед [PERSON] становить 44000 доларів США, то в перерахунку на грошовий еквівалент гривню, заборгованість становить: 44000 доларів США * 28,29 курс гривні = 1 244 760 грн. Суд погоджується із зазначеними розрахунками позивача. Відповідач та її представник відзив на позовну заяву вчасно не подали та не скористались своїми правами, визначеними статтею 43 ЦПК України, щодо надання протягом судового розгляду доказів на підтвердження своїх заперечень стосовно позовних вимог. Таким чином, відповідач та її представник, у порядку визначеному чинним цивільно-процесуальним законодавством, не спростував доводи позивача про укладення вказаних договорів позики. Оскільки відповідачем непогашена у повному обсязі заборгованість за договорами позики - розписками від 24.11.2018\~року,\~02.11.2019\~року,\~27.05.2020\~року,\~тому суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, які повністю знайшли своє підтвердження під час судового розгляду. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що отримані відповідачем кошти необхідно стягнути на користь позивача. При цьому, при стягнені коштів за договором позики, суд не враховує золото вказане в розписці від 22.11.2019 року, яке нібито передане у заставу позивачу в розмірі 501,85 грам, оскільки це не узгоджується з положеннями Цивільного кодексу України щодо договору застави, тобто не містить істотних умов договору, передбаченими параграфом 6 Глава 49 ЦК України. Вказана позиція також була викладена в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду від 22.02.2021 року провадження 22-ц/812/176/21 (а.с. 156-159). Крім того, представник позивача в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] дійсно мала намір передати золото відповідачу [PERSON] , однак оскільки золото в заставу так і не було передано, договір позики не укладався. Щодо вирішення питання стягнення витрат на правничу допомогу, то слід вказати наступне. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача у справі є адвокат Глушаниця Андрій Леонідович, який діє на підставі ордеру серії ВЕ №1027284 та договору про надання правової допомоги від 25.11.2020 року №152. За договором від 25.11.2020 року №152 про надання правової допомоги, фізична особа [PERSON] з одного боку, та адвокат [PERSON] домовились, що адвокат надає допомогу клієнту в обсязі та на умовах, які передбачені договором. За п.3.1 вартість послуг адвоката за даним договором складається з суми вартості наданої правової допомоги, яка узгоджена сторонами та зазначена в договорі - 20000 грн. Договір підписаний [PERSON] з одного боку, та адвокатом Глушаницею А.Л. з іншого. Сума наданих послуг та виконаних робіт підтверджується наданим позивачем актом здачі-прийняття наданих послуг, в якому визначена сума виконаних робіт в розмірі 20 000 грн. Так, в акті здачі-приймання надання послуг №1 від 13.05.2021 року, за договором від 25.11.2020 року №152 погоджено оплату за надання правничої допомоги - здійснення представництва та захист інтересів у Березнегуватському районному суді Миколаївської області (суді першої інстанції) у справі за позовом представника позивача [PERSON] - адвоката Глушаниці А.Л. до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики в судових засіданнях 03.02.2021 року, 03.03.2021 року, 18.03.2021 року, 02.04.2021 року, 30.04.2021 року; складання, підписання та подання до Миколаївського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу [PERSON] на ухвали Березнегуватського районного суду Миколаївської області про забезпечення позову та повернення зустрічного позову, а також приймання участі в апеляційній інстанції. Згідно до квитанції №ПН697 від 13.05.2021 року адвокат Глушаниця А.Л. отримав від [PERSON] 20 000 грн. в оплату послуг за договором про надання правової допомоги від 25.11.2020 року №152. Отже, виходячи з аналізу наведених норм закону та із встановлених судом обставин, суд вважає достатніми, обґрунтованими і співмірними зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, витрати на правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України, закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Статтею 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, при цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Велика Палата Верховного Суду України в постанові від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказує, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Під час судового розгляду з боку відповідача та його представника не було надано жодних заперечень необґрунтованості чи неспівмірності витрат, а також клопотань стосовно зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Судовий збір, сплачений позивачем, покладається на відповідача, відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved