Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

представник позивача звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . У даному житловому будинку зареєстрований, але фактично не проживає [PERSON] . Наявність його реєстрації перешкоджає позивачу, як власниці будинку вільно розпоряджатись своїм майном, впливає на розмір житлово - комунальних послуг, оскільки в добровільному порядку [PERSON] відмовляється знятися з реєстраційного обліку, тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Будь-яких цивільно-правових угод з відповідачем щодо права користування будинком, як власник будинку не укладала, будь-якого обов`язку щодо утримання будинку відповідач не має. В судове засідання позивач не з`явилась, її представник подав заяву в якій просить справу розглянути у його відсутності, позов підтримує повністю та просить такий задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився і від нього не надійшло жодного клопотання про відкладення слухання справи або поважні причини неявки. Про розгляд справи повідомлявся належним чином за місцем проживання, відомості про час та місце проведення судових засідань були опубліковані на офіційному сайті «Судова Влада» у автоматичному режимі. Відзив на позов відповідач не подав. Тому суд вважає, що слід згідно ст.280 ЦПК України проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК Україниу разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №145195545, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 784007921215. Як вбачається із довідки виданої Верхньоворітським старостом Нижньоворітської сільської ради №55 від 23.07.2021 року, [PERSON] , 1968 р.н. дійсно зареєстрований в [ADDRESS] з 15.11.2018 року. Згідно акту обстеження житлового будинку [ADDRESS] від 08.06.2021 року, який підтверджений депутатом Нижньоворітської сільської ради Гафинець Н.О., встановлено, що з 1991 року [PERSON] , 1968 р.н. в даному житловому будинку не проживає. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у житловому будинку [ADDRESS] тривалий час. Оскільки відповідач добровільно не знімається з реєстраційного обліку в будинку, власником якого він не є та щодо якого не має права користування, то такими діями створюються перешкоди позивачу у користуванні її власністю та спричиняються додаткові витрати в утриманні будинку. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. ст.317, 319 ЦК України власнику належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном; власник володіє користується власним майно на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, зняття з реєстраційного обліку є наслідком задоволення вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні його власністю (ст.ст. 71,72, 116, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником майна. Право користування є складовою частиною права власності на майно та припиняється автоматично з припиненням права власності. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення, про позбавлення права користування житловим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення особи померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. Крім цього, відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною 2 ст.386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.72 ЖК Української PCP визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В зв`язку з тим, що відповідачем не надано до суду ніяких доказів в підтвердження своїх доводів, суд вважає, що вимоги представника позивача є обґрунтованими. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] відсутній за місцем своєї реєстрації тривалий час, не проживає понад встановлені строки в житловому будинку, перешкоджає позивачу у здійсненні її законних прав, а тому відповідача слід визнати таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Крім цього, у відповідності до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 908 грн., сплаченого позивачкою судового збору . На підставі наведеного та

Outcome: approved