Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. Представник позивача - адвокат Златі Д.С. позовні вимоги підтримав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] ; копія державного акту серії ЯК № 595379 від 28.10.2011р. на право власності на земельну ділянку - земельну ділянку площею 0,2500 га, розташовану по [ADDRESS] , виділену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 09.09.2008р.; копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2020р.; копія розписки [PERSON] від 31.10.2012р.; копія висновку експерта від 06.11.2021р. про проведення незалежної оцінки вартості нерухомого майна та землі. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.12.2020р. є спадкоємицею майна [PERSON] (свого чоловіка). За життя [PERSON] належало наступне майно: житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] (на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 09.09.2008р.); земельна ділянка площею 0,2500 га, розташована по [ADDRESS] , виділена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) згідно державного акту серії ЯК № 595379 від 28.10.2011р. на право власності на земельну ділянку. У 2010 році [PERSON] домовився із [PERSON] про купівлю-продаж житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] , та присадибної земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої за цією ж адресою. Обставини вчинення купівлі-продажу нерухомості і землі підтверджуються розпискою [PERSON] із відомостями про те, що він отримав повний фінансовий розрахунок за продаж вищевказаних об`єктів. З того часу житловий будинок і земля перейшли у володіння та розпорядження позивача, він мешкає в ньому, фактично, відкрито володіє нерухомістю, стежить за її технічним станом, сплачує за утримання комунальні послуги, зробив ремонт, обробляє земельну ділянку та ін. Після здійснення угоди про купівлю-продаж жилого будинку та землі позивач не оформив її нотаріально, не перереєстрував майно на свої ім`я. У 2019р. [PERSON] помер, спадщину за законом прийняла його дружина, яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.12.2020р. на земельну ділянку площею 0,2500 га. Оскільки домовленість з купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки було укладено між [PERSON] та [PERSON] ще у 2010р. і до теперішнього часу [PERSON] користується ними, це майно будь-ким (у т.ч. і [PERSON] ) не витребувалося з володіння позивача, [PERSON] вважає, що має право на вищевказаний житловий будинок та присадибну земельну ділянку з підстав ст. 344 ЦК України, а саме за набувальною давністю. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Як було встановлено судом, відповідачка на правах спадкоємця за законом є власником спірної присадибної земельної ділянки та фактичним власником житлового будинку із надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] . Право на нерухомість відповідачка набула в порядку спадкування. Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За ч. 1, 3 ст. 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як виходить з доводів позивача, з 2010р. по теперішній час він безперервно, відкрито володіє житловим будинком та присадибною земельною ділянкою, сплачує всі належні платежі, як власник нерухомості, розпоряджається ними, проводить ремонти, використовує землю за цільовим призначенням та ін. За весь час володіння позивачем будинком та землею, ані [PERSON] , ані відповідачка не пред`являли до нього жодних вимог про витребування нерухомості та землі, документів на них, не брали участі в їх утриманні та не несли витрат по сплаті належних платежів. На момент розгляду справи в суді відповідачка не заперечувала щодо фактів, вказаних у позові, визнала позовні вимоги в повному обсязі. В Україні діє загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Відповідні положення містяться у постанові КЦС ВС від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19. Так, відповідно до ч. 1 та 2 ст. 377 ЦК (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків). Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. Таким чином, суд встановив, що володіння позивачем житловим будинком та присадибною земельною ділянкою за однією і тією самою адресою є добросовісним, правомірним, відкритим (позивач, вважаючи себе власником всього житла та землі під ним, сплачував комунальні платежі за утримання будинку, розпоряджається житлом та ін.) та безперервним. Таким чином, суд вважає, що житловий будинок та земельна ділянка цілком з законних підстав перейшли у володіння та користування [PERSON] , внаслідок чого останній набув право власності на них за набувальною давністю. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на майно за набувальною давністю.

Outcome: approved