Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

представник позивача [PERSON] - адвокат Ковальов Д.В. звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача борг за договором позики в розмірі 2 924 доларів США, а також відсотки за користування грошовими коштами в сумі 4912,32 доларів США. В обґрунтування вимог в позові вказано, що між позивачем та відповідачем 01 березня 2018 року був укладений договір позики у вигляді розписки, у відповідності до якого відповідач отримав від позивача позику в розмірі 2 924 (дві тисячі дев`ятсот двадцять чотири) доларів США та зобов`язався повернути запозичену суму в повному обсязі в термін до 01 вересня 2018 року. Однак, на сьогоднішній день відповідач вказану суму отриманих коштів не повернув. Умовами договору проценти були визначені в розмірі 7 % від суми позики за кожен місяць фактичного користування грошовими коштами, починаючи з 01.09.2018 року. Сума боргу за договором позики становить 2924,00 доларів США. З 01.09.2018 року до моменту звернення позивача до суду пройшло 24 повних календарних місяця, за кожен з яких відповідач повинен сплати в якості відсотків за користування грошовими коштами позивачу 2924 х 7 % = 204,68 доларів США. Загальна сума відсотків складає 24 х 204,68 =4912,32 доларів США. Загальна сума боргу за договором позики станом на 01.09.2020 року становить 2924,00 + 4912,32 = 7836,32 доларів США, що за курсом НБУ станом на 02.09.2020 року становить 7836,32 х 27,6049 = 216320,83 гривень. В зв`язку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом, позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою судді від 11 вересня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 15 жовтня 2020 року. Ухвалою суду від 15 жовтня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 листопада 2020 року. 12 листопада 2020 року розгляд справи не відбувся через перебування судді на лікарняному. Судове засідання призначено на 15 грудня 2020 року. Ухвалою суду від 15 грудня 2020 року судове засідання відкладено на 12 січня 2021 року через неявку відповідача, щодо якого відсутні відомості про вручення йому судової повістки. В судове засідання позивач [PERSON] не прибув. Його представник - адвокат Ковальов Д.В.15 грудня 2020 року надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та без участі позивача, на задоволенні позову наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, відзив на позовну заяву не надіслав, судові повістки на 15.10.2020 року, 12.11.2020 року, 15.12.2020 року та на 12.01.2021 року направлялись йому за зареєстрованим місцем проживання і були повернуті підприємством поштового зв`язку з відмітками, що адресат відсутні за вказаною адресою. На підставі п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, суд вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. З метою дотримання права позивача на доступ до правосуддя, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без участі відповідача, на підставі ст. 280 ЦПК України за наявними у справі доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяви представника позивача про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з такого. 01 березня 2018 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого відповідач [PERSON] взяв в борг у позивача [PERSON] грошову суму в розмірі 2 924 доларів США, з терміном повернення до 01 вересня 2018 року. На підтвердження вказаного договору відповідачем [PERSON] була складена розписка. В порушення умов договору відповідач позику не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приходить до висновку, що сторонами були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України щодо письмової форми позики. Тобто, розписка, яка міститься в матеріалах справи, підтверджує факт передачі позивачем та отримання відповідачем грошових коштів. Доказів належного виконання зобов`язання із повернення позики у термін, вказаний в розписці, відповідачем надано не було. Щодо валюти боргу і грошового зобов`язання, то суд виходить з наступного. У позовній заяві представник позивача просив стягнути борг в іноземній валюті (в доларах США). За змістом ст. 1046, 1049, 192 ЦК України - не заборонено в Україні укладати договори позики в іноземній валюті, і відповідно до природи даного договору (за яким отримане в позику повертається у тому ж виді), та виходячи з умов договору між сторонами, які визначили, що валютою позики є долари США, отже згідно розписки виникло зобов`язання повернути вказану в ній суму саме в доларах, а не в національній валюті. Велика Палата Верховного Суду у справі № 373/2054/16-ц в постанові від 16.01.2019р. відступила від правової позиції ВСУ у справі № 6-79цс14 і від позиції ВС у справі №308/3824/16-ц (щодо обов`язкового визначення грошового зобов`язання у національній валюті незалежно від того, що за договором позики предметом позики була іноземна валюта) і зробила такі висновки: Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Враховуючи, що за умовами договору між сторонами і фактично у позику були передані долари США, що в розписці зазначено про борг у доларах, що за змістом розписки позичальник повинен повернути долари, і що відсутні будь-які домовленості щодо переведення боргового зобов`язання у національну валюту чи в еквівалент до національно валюти, - то суд робить висновок, що за умовами договору між сторонами позичальник має зобов`язання повернути борг у доларах США у вказаній в розписці сумі, і тому поверненню позичальником (та стягненню за рішенням суду) підлягає сума боргу у іноземній валюті (валюті позики і валюті визначеного сторонами грошового зобов`язання), за самим правовим змістом договору позики. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню борг в сумі 2 924 доларів США. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Умовами договору проценти були визначені в розмірі 7 % від суми позики за кожен місяць фактичного користування грошовими коштами, починаючи з 01.09.2018 року. З 01.09.2018 року на момент звернення позивача до суду пройшло 24 повних календарних місяці. Таким чином, суд, при визначенні розміру процентів у розмірі 7% від суми позики за кожен місяць фактичного користування грошовими коштами, починаючи з 01.09.2018 року, приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми коштів в розмірі 2924,00 доларів США, оскільки предметом позики є долари, грошове зобов`язання визначене в іноземній валюті, то й проценти необхідно стягувати з розрахунку: 2924 х 7 % = 204,68 доларів США. Загальна сума відсотків складає 24 х 204,68 = 4912,32 доларів США. Відповідач відзив з належними та допустимими доказами в заперечення проти позову та спростування доводів позивача не подав. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] необхідно стягнути заборгованість за договором позики в розмірі 2924 доларів США та відсотки за користування грошовими коштами в сумі 4912,32 доларів США. Всього 7 836,32 доларів США. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача також слід стягнути на користь позивача суму судового збору в розмірі 2164,00 гривень. Крім цього, позивачем надано докази про оплату послуг адвоката в сумі 15000,00 грн. (квитанція до прибуткового касового ордера від 02.09.2020 року, договір про надання правової допомоги від 02.09.2020 року). Згідно з розрахунком судових витрат, сума гонорару адвоката складається з оплати за підготовку позову - 7500,00 грн. та участі у трьох судових засіданнях - 7500,00 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує , зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Оскільки під час розгляду справи не відбулось судових засідань за участю учасників справи, а також з урахуванням пропорційності суми витрат до предмета спору і ціни позову, суд стягує з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 7500,00 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved