Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-01 00:00:00

Представник заявника [PERSON] , повноваження якої підтверджено ордером від 28.05.2021 року серії ЧК № 203174, звернулася до Ватутінського міського суду Черкаської області з заявою в якій просить встановити факт смерті [INFO] громадянина України [PERSON] , [INFO] , на тимчасово окупованій території України в с. Совхозне Красноперекопського району Автономної Республіки Крим. Вказана заява вмотивована тим, що [PERSON] є батьком заявника [PERSON] , на момент смерті проживав у доньки в с. Совхозне Красноперекопського району Автономної Республіки Крим. Ватутінським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану 07.04.2021 року [PERSON] , яка є заінтересованою особою у даній справі, оскільки померлий [PERSON] заповідав їй належні йому земельні ділянки сільськогосподарського призначення, відмовлено в проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , оскільки нею подано документ, виданий на території України, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Необхідність встановлення факту смерті [PERSON] та отримання свідоцтва про його смерть, виданого уповноваженим органом державної влади України, зумовлено неможливістю відкриття спадкової справи. Також вказано, що [PERSON] не є близькою родичкою померлого [PERSON] , а тому не може самостійно звернутися з такою заявою до суду. Представник заявника [PERSON] у судовому засіданні підтримала заявлену вимогу про встановлення факту смерті батька заявника на тимчасово окупованій території України в с. Совхозне Красноперекопського району Автономної Республіки Крим. Додатково пояснила, що встановлення даного факту, крім іншого, необхідно для можливості реалізації [PERSON] права спадщину, яку їй залишив [PERSON] . Заінтересовані особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час, місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, причин неявки не повідомили. Враховуючи положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, якими передбачено невідкладний розгляд справи вказаної категорії, неявка учасників справи не перешкоджає її розгляду. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає у порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Положеннями п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. У судовому засіданні встановлено, що заявник є родичкою померлого [PERSON] , а саме його рідною дочкою, тобто належним заявником у даній справі, що підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , від 04.06.1988 року серії [NUMBER] , а також свідоцтвом про одруження від 07.06.2014 року серії [NUMBER] , за змістом якого [PERSON] після реєстрації шлюбу з [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , а також копією паспорту серії [NUMBER] , виданого 13.11.2007 року Красноперекопським МВ ГУМВС України в АР Крим. [PERSON] , [INFO] , був громадянином України, що підтверджується копією паспорта серії [NUMBER] , у розділі «Особливі відмітки» якого вказано, що його донькою є [PERSON] , [INFO] . Про факт смерті [PERSON] [INFO] в с.\~Совхозне Красноперекопського району Автономної Республіки Крим свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.03.2021\~року Красноперекопським районним відділом запису актів громадянського стану Департаменту записів актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим. Враховуючи те, що с. Совхозне Красноперекопського району Автономної Республіки Крим розташоване на сухопутній території Автономної Республіки Крим, яку станом на дату розгляду справи відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», віднесено до тимчасово окупованої території України, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, вказане обумовлює необхідність вирішення питання про встановлення факту смерті батька заявника судом у порядку окремого провадження. Даючи оцінку допустимості документу, що виданий установою на тимчасово окупованій території України, вищевказаного свідоцтва про смерть [PERSON] від 16.03.2021 року серії [NUMBER] , як доказу в даній цивільній справі, суд враховує наступне. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Водночас положеннями ч. 4 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» вказано, що встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у рішеннях «Лоізіду проти Туреччини» від 18.12.1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001 року, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії» від 23.02.2016 року, «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» від 08.07.2004 року, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, вказано, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. В контексті цього не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи зазначений висновок у справі «Кіпр проти Туреччини», Європейського суду з прав людини вказав, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це ставило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Отже, встановлюючи наявність факту смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території України, суд, як виняток, вважає за можливе прийняти в якості допустимого доказу вказаний вище документ, який видано на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, оскільки вказане необхідно для захисту інтересів заявника та заінтересованої особи [PERSON] . Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011\~року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, у суду відсутні сумніви, що [PERSON] , який є батьком заявника, помер [INFO] в с. Совхозне Красноперекопського району Автономної Республіки Крим, яке на час його смерті та ухвалення даного рішення відноситься до тимчасово окупованої території України, а тому наявні достатні підстави для задоволення заявленої вимоги. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 13, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Вказані вище нормативно-правові акти не містять спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово окупованій території, що унеможливлює державну реєстрацію факту смерті в позасудовому порядку. Водночас відповідно до змісту ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», п. 5 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18.10.2000 року, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час є одним з документів на підставі якого органом державної реєстрації актів цивільного стану може бути проведено державну реєстрацію смерті особи. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 317, п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Положеннями ч. 5 ст. 317 ЦПК України передбачено, що копія судового рішення видається учасникам справи, негайно після проголошення такого рішення або невідкладно надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації народження або смерті особи. На підставі викладеного,

Outcome: approved