Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування заявлених та уточнених вимог банк зіслався на те, що 22.05.2012 року [PERSON], згідно заповненої анкети - заяви б/н, що становить договір про надання банківських послуг, було відкрито картковий рахунок для здійснення безготівкових операцій, а 26.06.2014 року за зверненням останньої договором приєднання до попереднього договору від 22.05.2012 року було видано кредитну картку з кредитним лімітом 2000 грн. зі сплатою 27,60 % на рік за користуванням кредитними коштами. [PERSON] не виконала свій обов`язок щодо своєчасного повернення кредиту, тому з неї підлягають стягненню борг по неповернутому кредиту, проценти, пеня, комісія та штрафи, а також судові витрати. Відповідачка не погоджуючись з даним позовом, подала зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору недійсним. На обґрунтування заявлених вимог вказала, що 22.05.2012 року між нею та банком було укладено договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ. Згідно вказаного договору отримала кредит в сумі 1200 грн. На той час вона була неповнолітньою і її мати не знала про його укладання. Даний договір на її думку не можна віднести до дрібних побутових, тому вважає, що на момент його вчинення не мала необхідної цивільної дієздатності, у звязку з чим просить визнати його недійсним. В позові банку просила відмовити, та застосувати строк позовної давності до заявлених банком вимог. Позивач подав заперечення на зустрічний позов, де вказав, що 22.05.2012 року було укладено договір між банком і неповнолітньою [PERSON] і останній було відкрито банківський рахунок з встановленням дебетово-кредитної схеми, з початковим кредитним лімітом 0 грн. 26.06.2014 року коли [PERSON] досягла повноліття, вона повторно звернулася до Банку та підписала заву на внесення змін в персональні дані. Банком на підставі раніше укладеного договору про надання банківського обслуговування встановлено кредитний ліміт на картрахунок в розмірі 2000 грн. та видано кредитну картку, якою в подальшому вона користувалась та часткового погашала заборгованість. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, а в зустрічному позові просив відмовити за його безпідставністю. Відповідачка в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд зазначає про таке. Матеріалами справи встановлено, що 22.05.2012 року [PERSON], згідно заповненої анкети - заяви б/н, що становить договір про надання банківських послуг, було відкрито картковий рахунок № 676246205673868 строк дії до вересня 2015 року для здійснення безготівкових операцій, а 26.06.2014 року за зверненням останньої договором приєднання до попереднього договору від 22.05.2012 року було видано нову кредитну картку № 5168742307254650 терміном дії до липня 2017 року з кредитним лімітом 2000 грн. зі сплатою 27,60 % на рік за користуванням кредитними коштами. Відповідачка не виконала свій обов`язок щодо повернення кредиту, чим порушила вимоги, встановлені кредитним договором. Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. В силу ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до п.2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно з п.1.1.1.50 Умов та Правил надання банківських послуг погашення заборгованості по кредиту визначено щомісячними платежами до закінчення строку дії картки. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою, [PERSON] банку, положень вказаного кредитного договору, а також ст.ст.526, 1050 ЦК України з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість по кредитному договору, котра станом на 31.05.2017 року становить 23303 грн. 96 коп. та складається з: 2180 грн. 11 коп. тіло кредиту; 16540 грн. 80 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3000 грн. нараховано пені; 500грн. штраф (фіксована частина), 1086 грн.05 коп. штраф (процентна складова). Відповідачка не погоджуючись з вимогами банку заявила клопотання про застосування строків позовної давності до висунутих банком вимог. Відповідно до ст.ст.256-257, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч.1 ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст.253-255 цього Кодексу, та її перебіг за зобовязаннями з визначеним строком виконання згідно ч.5 ст.261 ЦК України починається зі спливом строку виконання. Верховний Суд України висловив свою позицію у постановах №6-14цс14 від 19.03.2014 р. де вказав, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України ) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору Отже, оскільки строк дії картки сплив у липні 2017року, а банк до суду звернувся у червні 2017 року, тобто в межах трьохрічного строку позовної давності. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати\~ кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто\~ пеня\~\~це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення\~ обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.\~\~ Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Поскільки останній внесок відповідачем сплачено 02.09.2014 року, тому у позивача з даного часу виникло право звернутися до суду з вимогою про захист свого інтересу. Таким чином, вимога про стягнення заборгованості за пенею підлягає частковому задоволенню в межах останніх 12 місяців перед звернення позивача до суду. Тобто, в сумі 1800 грн. Крім того, згідно з п. 1.1.5.21 Умов та правил надання банківських послуг-при порушені строків платежів по кредитному договору,на прострочену суму кредиту нараховується пеня. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову \~ Отже, відповідно до ст.549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року (справа № 6-2003цс15). Відтак позовна вимога в частині стягнення штрафів задоволенню не підлягає. Що стосується зустрічного позову, то суд приходить до висновку, що він задоволенню не підлягає з таких підстав. Із відповідно до п.7 постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Частиною першою статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203цього Кодексу. Відповідно до ч.ч.1-3,5 ст.203 ЦК України до таких вимог належать: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу,іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Із вищезгаданого вбачається, що за заявою неповнолітньої [PERSON] 22.05.2012 року Банком було відкрито картковий рахунок. Кредитних коштів банк їй не надавав. Дана картка, як видно із матеріалів справи, слугувала для [PERSON] для ініціювання переказу грошових коштів, а саме в період з 22.05.2012 року по 29.05.2013 року для відповідачки члени сімї перераховували кошти коли вона перебувала на навчанні в м. Одеса, тобто дана картка слугувала в якості депозитки для користування особистими коштами. Відповідно до ст.32 ЦК України фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років має право, крім іншого, самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами; самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися внесеним нею на своє імя (грошовими коштами на рахунку). Крім того, згідно з положенням Глави 6 Постанови НБУ № 492 від 12.11.2003 року «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття,використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» встановлено,що неповнолітні особи віком від 16 до 18 років відкривають поточні рахунки в загальному порядку встановленому для повнолітніх осіб. П.7.4. даної постанови передбачено, що неповнолітня особа має право самостійно розпоряджатися внесеними нею коштами на рахунок, відкритий нею на своє ім'я, а також заробітною платою (заробітком), стипендією або іншими доходами, що надходять на її рахунок. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що спірний кредитний договір укладений за заявою [PERSON] з банком не суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. На момент його укладання [PERSON] мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення її було вільним і відповідало її внутрішній волі. Крім того, даний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тому суд не знаходить підстав для визнання його недійсним. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених вимог (0,88% = 1408,74грн).

Outcome: partial