Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі угоди про надання правової допомоги від 29.03.2018 року, ордера ПТ №074342 від 25.05.2018 року (а.с. 19, 21), звернулася до суду з позовом в інтересах [PERSON] до відповідача про визнання в порядку спадкування за заповітом право власності на 3/4 частки земельної ділянки загальною площею 0,3154 га, яка надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території смт Котельва Полтавської області по вул. Франка, й до дня смерті належала [PERSON], який помер 08.10.2017 року. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що після смерті спадкодавця, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом на 3/4 частки земельної ділянки загальною площею 0,3154 га, яка надана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого селянського господарства. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 частку земельної ділянки, оскільки не надано витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Позивач вважає, що відсутність у державному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцю, позбавляє його права як спадкоємця за заповітом отримати у спадщину спадкове майно. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 47-54,135). Представник позивача [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 41). Відповідач Котелевська селищна рада Полтавської області 11.06.2018 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 40). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - [PERSON], 25.07.2018 року подала до суду письмове клопотання про розгляд справи без її участі. Проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечень не надала (а.с.136). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 08.10.2017 року помер [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії ІКЕ №362435, видане 11.10.2017 року Котелевським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (а.с. 11). Після його смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку загальною площею 0,3154 га, яка надана для обслуговування житлового будинку, та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території смт Котельва, вул. Франка Котелевської селищної ради Полтавської області. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ПЛ №001119, виданого 26.03.1998 року Котелевською селищною радою Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №863 (а.с. 13). Згідно з довідкою Виконавчого комітету Котелевської селищної ради Полтавської області від 05.04.2018 року за №1922, [PERSON], який помер 08.10.2017 року, був зареєстрований за адресою: [INFO], при цьому на час відкриття спадщини [PERSON] був зареєстрований один (а.с. 64). Відповідно до ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до заповіту, посвідченого державним нотаріусом Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON] 12.07.2011 року за реєстраційним №1207, [PERSON], [INFO], все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті, і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON], [INFO] (а.с. 16). Спадкоємцем за заповітом спадкового майна є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 12.04.2018 року (а.с. 111), спадкоємцем за законом (обовязкова частка у спадщині) спадкового майна є [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 13.04.2018 року (а.с. 129), та постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.04.2018 року №324/02-31, в якій зазначається, що спадкова справа після смерті 08.10.2017 року [PERSON] заведена 11.10.2017 року за №91/2017. В матеріалах справи містяться заяви про прийняття спадщини від імені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12,57,71). Позивач не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючою обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 3/4 частки земельної ділянки, у звязку з тим, що не надано нотаріусу витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 12). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ПЛ №001119 від 26.03.1998 року, земельна ділянка надана для обслуговування житлового будинку, та для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч.3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч. 3, ч. 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved