Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

Представник позивача [PERSON] 17.12.2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення право користування квартирою та виселення, яким просить припинити право користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 10.01.1996 року, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.06.2011 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та договору дарування 1/2 частини квартири, посвідченим 28.01.2020 року приватним нотаріусом КМНО Забігайло С.Ю. В спірній квартирі зареєстрований позивач, її син [PERSON] та онука відповідач по справі [PERSON] , яка вже більше 10 років не проживає в спірній квартирі без поважних причин по теперішній час, а тому позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 22.12.2020 року, у справі відкрито провадження та призначено розгляд справи за загальними правилами позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву, якою позовні вимоги підтримує та просить розгляду справи провести за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Судом встановлено, що [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 10.01.1996 року, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.06.2011 року державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори та договору дарування 1/2 частини квартири, посвідченим 28.01.2020 року приватним нотаріусом КМНО Забігайло С.Ю. (а.с. 6-8). Згідно відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА, відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] (а.с. 15). Як вбачається з акту від 20.11.2020 року посвідченого ЖЕД № 4 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проте не проживає в спірній квартирі на протязі останнього року (а.с. 11). Отже, судом встановлено, що відповідач у спірній квартирі постійно не проживає, його майно там не знаходиться, спірним житлом [PERSON] не цікавиться, будь які домовленості між сторонами з приводу користування житловим приміщенням відсутні, витрати по утриманню житла відповідач не несе, перешкод відповідачу у користуванні жилим приміщенням не чинилось, наміру вселитися та проживати у квартирі не виявляє. З наданих суду доказів, вбачається, що відповідач протягом тривалого часу не користується квартирою, але відповідно до законодавства України добровільно не знявся з реєстраційного обліку з квартири та не зареєстрував своє нове місце перебування, не бере участі в її утриманні, чим порушує право власності позивача, перешкоджає йому володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. При цьому із змісту частини першої ст. 402 ЦК України вбачається, що право користування чужим майном може бути встановлене договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд дійшов висновку, що у відповідача немає встановлених законом підстав користуватися житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Щодо вимоги про виселення відповідача зі спірної квартири, то вони не підлягають задоволенню, оскільки з поданого позивачем позову та поданих доказів вбачається, що відповідач залишив квартиру, та більше року в ній не проживає. При цьому, ВС підкреслив (ВС/КЦС, № 638/13030/13-ц, від 25 липня 2018року), що для такого виду спорів не потрібна зі сторони позивача обов`язкова вимога про виселення, яку повинні отримати проживаючи у квартирі особи. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. Враховуючи наведене та

Outcome: partial