Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Представник виконавчого комітету Маріупольської міської ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення, посилаючись на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 листопада 2012 року квартира [ADDRESS], загальною площею 51,61 кв.м, житловою - 28,07 кв.м визнана відумерлим майном. Крім цього, зазначеним рішенням суду визнано право власності на спірну квартиру за територіальною громадою Маріуполя в особі Маріупольської міської ради. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2013 року вищевказане рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя було скасовано і в задоволенні заявлених міською радою вимог - відмовлено. Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року рішення апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2013 року скасовано, а рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 19 листопада 2012 року залишено в силі. На даний час в цій квартирі без реєстрації проживає відповідачка [PERSON] Проте, вона не зверталася до виконкому міської ради з заявою про постановку на квартирний облік, як особа яка потребує поліпшення житлових умов, виконавчий комітет Маріупольської міської ради рішення про виділення відповідачці квартири [ADDRESS] не приймав, ордер на квартиру їй не видавався, договір найму житлового приміщення з нею не укладався. Тому просить суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання їй іншого жилого приміщення. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила задовольнити позов повністю, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачка [PERSON] на розгляд справи не зявилася, про час та місце її розгляду була повідомлена своєчасно в установленому законом порядку. Зі згоди представника позивача, суд у відповідності до ч.1 ст.224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі суд дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.11.2012 року за територіальною громадою м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради визнано право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.4-10). Як видно з акту, складеного державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського міського управління юстиції від 17.07.2015 року, в квартирі [ADDRESS], на даний час проживає відповідачка [PERSON], зі слів якої там вона проживає з 2001 року, інші особи у вказаній квартирі не проживають. Стаття 328 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст.327 ЦК України, майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді є комунальною власністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що у територіальної громади м.Маріуполя в особі Маріупольської міської ради Донецької області (після набрання рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 19.11.2012 року законної сили та проведення державної реєстрації права власності) належним чином виникло право комунальної власності на квартиру №119, яка розташована за адресою: вул. Горлівська, буд.6 у м.Маріуполі Донецької області та вона є її власником. Відповідно ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 2 ст.327 ЦК України передбачає, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно ч.1 ст.15 ЖК УРСР (далі- ЖК України), виконавчі комітети органів місцевого самоврядування здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради та видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно ст.58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер, який видається громадянинові на підставі рішення виконавчого комітету районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду. Доказів того, що Виконавчим комітетом (після виникнення у територіальної громади м.Маріуполя права власності на спірну квартиру), відповідачці видавався ордер для вселення у спірну квартиру або приймалося відповідне рішення про його надання суду не надано. Не надано суду й доказів того, що з відповідачкою укладався договір найму спірної квартири. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON], з моменту виникнення у територіальної громади м.Маріуполя права комунальної власності на спірну квартиру, займає вказану квартиру без належних правових підстав, тобто є особою, яка самоправно її зайняла. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.3 ст.116 ЖК України, особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяються без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги виконавчого комітету є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 243,60 грн. сплачений при зверненні до суду з позовом. На підставі ст.ст.319,327,328 ЦК України, ст.ст.15,116 ЖК УРСР,

Outcome: approved