Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

Представник опікуна [PERSON] - [PERSON] подала до суду позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на її утримання у сумі 1373 грн. щомісячно, починаючи з часу звернення до суду. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що рішенням Бориславського міського суду від 01.07.2014 [PERSON] було визнано недієздатною та встановлено над нею опіку. Ухвалою Бориславського міського суду від 02.04.2015 опікуном недієздатної [PERSON] призначено її рідну сестру [PERSON] Позивач втратила дієздатність внаслідок важкого психічного розладу, про що зазначено у рішенні суду. З копії витягу з історії хвороби [PERSON] вбачається, що вона втратила працездатність ще у 2009 році. У той час вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Шлюб між ними було розірвано 19.07.2011. Позивач є інвалідом ІІ групи та відповідно до ст.75 СК України має право на утримання від свого колишнього чоловіка, оскільки відповідно до ст.76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку за місяць, що втратила працездатність, становить з 01.01.2018 - 1373 грн. На підставі наведеного просить суд позов задовольнити. Ухвалою судді Хемич О.Б. від 15.05.2018 відкрито провадження у справі, розгляд справи було призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У зв'язку з закінченням у судді Хемич О.Б. повноважень судді Бориславського міського суду, вказану справу передано судді Слишу А.Т. 07 серпня 2018 року, розгляд справи призначено на 11 жовтня 2018 року. У зв'язку з клопотанням представника [PERSON] розгляд справи відкладено на 06 листопада 2018 року. У судове засідання опікун [PERSON] - [PERSON] не з'явилася. Її (опікуна) представник - [PERSON] подала до суду заяву, у якій просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився повторно, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, а також ним не подано до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень представника позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 01.07.2014 у справі №438/1492/13-ц [PERSON] було визнано недієздатною та встановлено над нею опіку. Ухвалою Бориславського міського суду від 02.04.2015 опікуном недієздатної [PERSON] призначено її рідну сестру [PERSON], що стверджується копіями відповідних судових рішень. Рішенням суду, зокрема, встановлено, що приблизно з 2005 року [PERSON] страждає на психічне захворювання і перебуває під спостереженням у лікаря-психіатра Бориславської міської лікарні. З цього часу вона неодноразово проходила лікування у Львівській обласній психіатричній лікарні та в обласному комунальному закладі «Психіатрична лікарня Миколаївського району». 24 січня 2013 року її визнано інвалідом другої групи. [PERSON] з 19 квітня 2001 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 19.04.2001 відділом РАГСу м.Борислава. 19 липня 2011 року шлюб між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано, що стверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 19.07.2011 відділом РАГСу м.Борислава. Відповідно до ч.1-ч.3 ст.75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. (ч.1, ч.2 ст.76 СК України). З матеріалів справи випливає, що [PERSON] стала непрацездатною через півтора року після розірвання шлюбу з відповідачем, оскільки інвалідом другої групи її було визнано 24 січня 2013 року, що встановлено рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 01.07.2014 у справі №438/1492/13-ц. Вищенаведена обставина позбавляє права позивачку на утримання від її колишнього чоловіка згідно з ст.76 СК України. Представник опікуна [PERSON] - [PERSON] у позовній заяві посилається на те, що [PERSON] втратила працездатність ще у 2009 році, посилаючись на перекладену українською мовою копію витягу з історії хвороби [PERSON], яка перебувала на лікуванні в Іспанії, за підписом лікаря-психіатра. Однак, вищевказаний витяг з історії хвороби за підписом лікаря-психіатра, що був складений у 2009 році в Іспанії, не може бути належним доказом факту непрацездатності [PERSON] у розумінні ч.3 ст.75 СК України. Крім цього, відповідно до ч.4 ст.75 СК України один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно зі ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність становить з 1 січня 2018 року - 1373 грн., з 1 липня - 1435 грн., з 1 грудня - 1497 грн. Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Однак, представниками позивача не доведено жодним чином, що позивач не забезпечена прожитковим мінімумом, встановленим законом, і що вона вважається особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. При цьому, з наданої представником опікуна [PERSON] - [PERSON] копії довідки з управління праці та соціального захисту населення Бориславської міської ради від 23.07.2018 випливає, що опікун [PERSON] - [PERSON] отримує державну соціальну допомогу інвалідам другої групи у розмірі 1452 грн., що перевищує встановлений законом розмір прожиткового мінімуму. Аналіз ст.75 та ст.76 СК України дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя (колишнього подружжя) можуть призначатися за наявності сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Згідно з ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про відому у позові, а також оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, - судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed