Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № б/н від 30.06.2016 у сумі 205\~188,59 гривень. Позов обґрунтовує тим, що відповідач [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 30.06.2016 № б/н, згідно з якою отримав кредит у сумі 200\~000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свого згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.pivatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. На підставі п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, відповідач при укладанні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Позивач сої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв`язку з чим станом на 30.12.2020 має заборгованість в сумі 205\~188,59 гривень, яка складається з: 191\~147,14 гривень - заборгованість за кредитом, 14\~041,45 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом. 05.05.2021 представник відповідача - адвокат Літовченко Г.В. надала відзив на позов, в якому позов визнала частково - в частині стягнення заборгованості за кредитом у сумі 26\~580 гривень, в задоволенні позову в частині заборгованості за кредитом у сумі 191\~147,14 гривень та заборгованості за процентами в сумі 14\~041,45 гривні просила відмовити. Відзив обґрунтовує тим, що позивачем не надані належні та допустимі докази на підтвердження своїх вимог та доводів, зокрема щодо розміру виданих кредитних коштів саме в сумі 200\~000 гривень, оскільки анкета-заява не містить розміру встановленого кредитного ліміту. Також відсутні докази щодо домовленості сторін Договору про розмір відсотків, що підлягають нарахуванню за користування кредитним лімітом і умови повернення, та щодо сплати будь-яких штрафних санкцій, оскільки відповідачу не надавалися Умови та правила надання позивачем банківських послуг, Тарифи обслуговування кредитних карт та вони ним не підписувались Відповідач не погоджувався з умовами, вказаними у цих документах, відсутній його підпис під такими умовами. Відповідач дійсно звертався до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання кредитних послуг, а саме надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, у зв`язку з чим 30.06.2016 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. В заяві зазначено, що відповідач згоден з тим що ця Анкета-заява разом із Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Проте, надані позивачем документи не можуть вважатися невід`ємною складовою кредитного договору, оформленого шляхом підписання анкети-заяви, оскільки не містять підпису відповідача як клієнта банку про ознайомлення з ними. До позовної заяви не додано доказів, що саме цей витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг Приватбанку, і також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних кошти взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користуванні кредитними коштами у зазначеному в цих документах розмірі і порядку. В Анкеті-заяві від 30.06.2016 не встановлений розмір кредитного ліміту та не визначено розміру відсотків, що підлягають сплаті, а також не визначено порядку їх нарахування та погашення. Таким чином, відповідач має повернути лише отримані у кредит кошти, визначивши заборгованість шляхам арифметичних дій з віднімання від отриманої ним суми сплачених на погашення кредитних коштів та безпідставно списаних позивачем сум процентів та комісій. І Відповідач не підписував Паспорт споживчого кредиту, а підпис на останньому аркуші цього документу не належить йому. Також, в Паспорті споживчого кредиту відсутня інформація про те, що він стосується саме кредитних відносин, які виникли на підставі Анкети-заяви від 30.06.2016, оскільки дата документу - 20.09.2018 не відповідає даті виникнення спірних правовідносин. Відповідно до банківської виписки загальна сума витрат по кредитній картці відповідача становить 2\~502\~460,64 гривень, та загальна сума надходжень - 2\~322\~472,04 гривні. Позивачем безпідставно були списані грошові кошти в сумі 153\~409,04 гривень, з яких: 123\~943,95 гривні - проценти за користування кредитом, 18\~227,75 гривень - плата за несвоєчасне погашення кредитного ліміту, 37,34 гривень - проценти за овердрафтом, 11\~200 гривень - щомісячна комісія за обслуговування картки. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 26\~580 гривень. 04.06.2021 представник позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Меркулова В.В. надала відповідь на відзив, відповідно до якого в даному випадку зміст кредитного договору зафіксований в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах та правилах надання банківських послуг та Тарифах. таким чином між Банком та позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання припиненій або зміна цивільних прав та обов`язків, що за змістом частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають зазначені документи, з якими позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в заяві. Не справжність підпису відповідача в Паспорті споживчого кредиту від 20.09.2018 може бути підтверджена лише почеркознавчою експертизою, яка в даній справі не проводилась. Ухвалою від 26.02.2021 відкрите провадження у справі, справи призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи. У судовому засіданні розглянуте клопотання позивача, в якому він просив здійснити огляд та фіксування змісту розділу 2.1.1 Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПРИВАТБАНК» за посиланням https://ргіvatbank.ua/terms та доступні за наступним шляхом: «Архів договорів», перейти за посиланням «більше», обрати сторінку № 5, повний текст за посиланням «Повний договір (актуальний на 01.06.2016 р.)», розділ 2.1.1 знаходиться на сторінках 1069 - 1090 повного договору. Заслухавши думку відповідача та його представника, суд постановив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки веб-сайт належить позивачу, яким не наведено будь-яких доказів на підтвердження того, що редакція Умов та правил надання банківських послуг, на яку він посилається, розміщена на зазначеному веб-сайті саме 30.06.2016, а не в інший період часу. Представник позивачка АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у судове засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] позов визнав частково з підстав, зазначених у відзиві. Пояснив, що він дійсно звернувся до позивача та отримав кредитну картку «MasterCard World Black Edition». При отриманні картки він дійсно ставив свій підпис на планшеті працівника банку на білому екрані, але він вважав, що ставить підпис за отримання кредитної картки. Разом з кредитною карткою він також отримав буклет, в якому були зазначені умови щодо кешбеку. Представник відповідача - адвокат Літовченко Г.В. позов визнала частково з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши заяви по суті спору, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 30.06.2016 відповідач [PERSON] звернувся до позивача АТ КБ\~«ПРИВАТБАНК» Анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 30.06.2016 (далі заява від 30.06.2016), на підставі якої отримав кредит у сумі 105\~000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, який 29.03.2018 був збільшений до 200\~000 гривень. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складає між ним і банком договір про надання банківських послуг. Вказані обставини підтверджуються заявою від 30.06.2016, Довідкою про зміну умов кредитування, Заявкою на актуалізацію даних по преміальній карті від 29.03.2018. Крім зазначених документів для підтвердження факту укладення між сторонами кредитного договору до заяви від 30.06.2016 позивач додав Паспорт споживчого кредитування від 20.09.2018, Тарифи та Умови та правила надання банківських послуг від 31.05.2016 (далі Умови). Згідно з наданими позивачем розрахунком заборгованості за договором № б/н від 30-06-2016, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] , станом на 30.12.2020, випискою за договором № б/н станом на 03.02.2021, заборгованість відповідача перед позивачем за вказаним договором становить 205\~188,59\~гривень,\~яка складається\~з:\~191\~147,14\~гривень -\~заборгованість за\~кредитом,\~14\~041,45\~гривень -\~заборгованість по\~процентам за\~користування кредитом. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 ЦК встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві від 30.06.2016 процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема проценти, нараховані за користування кредитом. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Тарифи, Умови та Паспорт споживчого кредитування. Тарифами та Умовами, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи та Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву від 30.06.2016, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені та процентів, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг та Тарифи, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані банком Тарифи та Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Тарифи та Умови, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява №20166/92, § 36). Тарифи та Умови, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Враховуючи вище зазначене, у задоволенні позову у частині стягнення процентів необхідно відмовити, оскільки вказані платежі не передбачені умовами кредитного договору, яким є заява від 30.06.2016. Суд відхиляє аргументи представника позивача про те, що умови кредитного договору передбачені також у Паспорті споживчого кредитування від 20.09.2018, оскільки вони є необґрунтованими з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 15.11.2016 № 1734-VIII «Про споживче кредитування» в редакції, чинній станом на 20.09.2018 (далі - Закон № 1734-VIII), до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Таким чином, Паспорт споживчого кредитування містить лише узагальнену інформацію про умови кредитування та орієнтовану загальну вартість кредиту та передує укладенню кредитного договору з позичальником і не є складовою частиною кредитного договору від 30.06.2016 № б/н. Крім цього, сторони не погодили в кредитному договорі, яким є заява від 30.06.2016, те, що Паспорт про споживче кредитування є його складовою частиною. Також суд зауважує, що Паспорт про споживче кредитування від 20.09.2018 містить інформацію щодо декількох типів кредитного продукту - Картка «Platinum», Картка «МС WorldElite», Картка «Visa Infinite», Картка «МС World ВlаскЕdition», які містять різні умови. У ньому також зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. У розділі 4 вказаного Паспорту зазначено, що реальна річна процентна ставка обчислена на основі припущення, що процентна ставка та інші платежі за послуги кредитодавця залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит. Окрім того, у цьому паспорті міститься посилання на те, що інформація, зазначена у ньому, зберігає чинність та є актуальною лише до 05.10.2018, в той час як позивач просить стягнути заборгованість, починаючи з 30.06.2016 до 30.12.2020, тобто період дії умов Паспорту про споживче кредитування є значно меншим, ніж той, за який банк просить стягнути заборгованість. Суд погоджується з аргументами відповідача та його представника про те, що позивач безпідставно зараховував сплачені ним для погашення кредиту грошові кошти на погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, з плати за несвоєчасне погашення кредитного ліміту, процентами за овердрафтом, щомісячної комісією за обслуговування кредитної картки. Дослідивши Виписку по картці/рахунку [NUMBER] ( [NUMBER] ) і додатковим рахункам договору0SAMDNWFC000398l|302 від 29.12.2017 за період 01.12.2017 29.04.2021, надану відповідачем, суд встановив, що загальні витрати по вказаному рахунку становлять 2\~502\~460,64 гривень, а загальні надходження - 2\~322\~472,04 гривні. Позивачем безпідставно були списані грошові кошти в сумі 153\~409,04 гривень, з яких: 123\~943,95 гривні - проценти за користування кредитом, 18\~227,75 гривень - плата за несвоєчасне погашення кредитного ліміту, 37,34 гривень - проценти за овердрафтом, 11\~200 гривень - щомісячна комісія за обслуговування картки. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем становить 26\~580 гривень. Також суду зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 30.06.2016 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з тіла кредиту в су мі 26\~580 гривень. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), яка відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК має бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 398,70 гривень (3\~077,83*(26\~580*100%/205\~188,59)).

Outcome: partial