Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №CGZ0SE00000460 від 21.12.2005 у розмірі 32792 грн., яка складається із заборгованості по кредиту 1508,03 грн., 9377,27 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 21906,70 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Вказав, що банк надав відповідачу кредит, а останній свої зобовязання належним чином не виконав, внаслідок чого у нього утворилася вказана сума боргу. Також просить стягнути з відповідача судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 1378 грн.. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідачка в судове засідання не зявилась, подала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутсноті та застосування строку позовної давності по кредитному договору. Судом визнавалась явка позивача обовязковою і надсилалось повідомлення позивачу про необхідність прибуття представника в судове засідання для дачі особистих пояснень з приводу предмету та підстав позову, яке залишилось без реагування. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку . Як вбачається із копії кредитного договору №CGZ0SE00000460 від 21.12.2005 року, останній був укладений між сторонами, відповідно до якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 15\~000 грн. (п. 1.1) на строк по 16.12.2008 року включно на розвиток господарства із сплатою відсотків за його користування в розмірі 2,00% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і сплатою комісії щомісячно в період сплати у розмірі 1,5% від суми виданого кредиту. Отже крайньою датою погашення кредиту за договором встановлено 16.12.2008 року. Відповідно до кредитного договору, ціль отримання кредиту розвиток господарства. Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «Приватбанк», станом на 05.02.2016 року заборгованість відповідача за цим договором становить 32792 грн., яка складається із заборгованості по кредиту 1508,03 грн., 9377,27 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 21906,70 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Поряд з цим, як вбачається із зазначеного розрахунку заборгованості відсутні дані про те коли відповідач здійснював погашення кредиту і процентів . Строк повного погашення кредиту сторонами обумовлено у договорі 16.12.2008 року. Позивач звернувся з позовом у суд 29.04.2016 року. З огляду на встановлені обставини справи, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України ). Як зазначено Верховним Судом України у правовій позиції по справі №6-68цс15 (постанова від 16.09.2015 року), пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). При цьому, відповідно до ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Фактичні обставини справи свідчать, що позивачу ще у 2008 році стало відомо про порушення відповідачем умов договору щодо строків повернення кредиту і процентів, оскільки останній перестав здійснювати внесення відповідних коштів. Натомість у суд позивач звернувся лише у 2016 році. При цьому будь-яких заяв про визнання поважними причин пропуску строку звернення до суду та його поновлення позивачем не подавалося. Отже, позивач пропустив трирічний строк пред'явлення вимоги до відповідача, звернувшись з відповідним позовом лише 29.04.2016 року. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зважаючи на те, що відповідачка у своїх запереченнях просить про застосування строків позовної давності, то суд застосовує її та відмовляє у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають та відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed