Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Представник позивача адвокат Маляр Н.В. звернулася в інтересах [PERSON] до суду з позовною заявою до Молочанської міської ради, в якій просить визнати за [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що [INFO] померла [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис за № 321 та видане свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. До складу спадкового майна входить житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] . За життя [PERSON] зробила заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Молочанської міської ради Токмацького району Запорізької області 23 квітня 2013 року за № 59. Відповідно до заповіту житловий будинок за адресою: [ADDRESS] вона заповіла позивачу [PERSON] . Будинок належав спадкодавцеві на праві приватної власності на підставі рішення товариського суду № 4 від 26.12.1976 року. При зверненні до Токмацької районної державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] нотаріус постановою від 10 грудня 2020 року відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Причиною відмови стало те, що документом, який підтверджує право власності на нерухоме майно є рішення товариського суду № 4 від 26.12.1979 року, яке винесено з порушенням діючого на той момент законодавства (положення про товариські суди Української РСР від 23.03.1977 року № 1852), а саме згідно зі статтею 15 вказаного вище положення відсутні строк і порядок оскарження. За цих підстав свідоцтво про право на спадщину за заповітом не може бути видано. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину порушує її право на спадкування за заповітом та набуття права власності на спірне нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Крім позивача, інших спадкоємців не має. Оформити спадщину через нотаріальну контору та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом позивач не має можливості, а тому вона змушена звернутися до суду із даною позовною заявою. Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 29 червня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву. Витребувано з Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області інформацію щодо відкриття спадкової справи після померлої [INFO] [PERSON] , місце смерті м. Молочанськ, Запорізької області. На виконання ухвали суду, 06 липня 2021 року завідувач Токмацької державної нотаріальної контори на яку тимчасово покладено обов`язки по обслуговуванню населення Токмацького району надав копії документів зі спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Позивач та його представник в підготовче судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Від представника позивача надійшла заява, в якій просить справу розглянути за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача в підготовче судове засідання не з`явився, про час та місце підготовчого судового засідання належним чином повідомлений. Від представника відповідача, Молочанської міської ради, який діє на підставі довіреності, надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Також повідомляють, що проти задоволення позовних вимог заперечень не мають. Відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не порушує його чи інших осіб інтересів, не суперечить вимогам закону і тому приймається судом. Судом встановлено, що [INFO] у віці 92 роки померла [PERSON] , про що Токмацьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 14 листопада 2017 року складено відповідний актовий запис № 321 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.п. 8). За життя [PERSON] 23 квітня 2013 року склала заповіт, відповідно до якого, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті розуміючи значення своїх дій та українську мову, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не страждаючи на захворювання, що перешкоджають усвідомлювати суть цього правочину, на випадок смерті призначила спадкоємцем, належного їй житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] . Даний заповіт на прохання та зі слів [PERSON] записано секретарем виконавчого комітету Молочанської міської ради Токмацького району Запорізької області Синицею Н.В. та відповідає її волі. Секретарем виконавчого комітету Молочанської міської ради Токмацького району Запорізької області Синицею Н.В. роз`яснено [PERSON] зміст статей 1233-1242, 1307 ЦК України. Текст заповіту записано зі слів [PERSON] , в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] висловила своє бажання на складання та посвідчення цього заповіту в присутності свідків. Заповіт складено та власноручно підписано заповідачем в двох примірниках. Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Молочанської міської ради Токмацького району Запорізької області Синицею Н.В. 23 квітня 2013 року та зареєстровано в реєстрі за № 59 (а.п. 9). Вказаний заповіт є чинним, не скасований, не змінений, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), яка наявна в матеріалах спадкової справи та копія якої міститься в матеріалах даної справи. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належний їй житловий будинок [ADDRESS] . До складу спадщини увійшов: житловий будинок [ADDRESS] , який належав спадкодавцеві на праві приватної власності на підставі рішення товариського суду № 4 від 26 грудня 1976 року. Відповідно до рішення № 4 від 26 грудня 1976 року товариський суд встановив, що подружжя [PERSON] через явні причини неможливості подальшого сімейного життя в одному будинку, виявили бажання, щоб будинок залишався за громадянкою [PERSON] , а гр. [PERSON] дав згоду отримати від неї вартість 1/2 частини будинку. Товариський суд вирішив визнати право власності на будинок в [ADDRESS] за гр. [PERSON] , зобов`язавши її сплатити 1/2 частину будинку гр. [PERSON] в грошовому еквіваленті 2500 рублів. Вказане рішення підписано головуючим та членами суду (а.п. 10). Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації засвідчило, що житловий будинок (домоволодіння) розташований в [ADDRESS] , зареєстровано за гр. [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення товариського суду № 4 від 26 грудня 1976 року, та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 1151 від 08 лютого 1977 року, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом, яке являється невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (а.п. 11). Житловий будинок (домоволодіння) розташований в [ADDRESS] , споруджено в 1957 році, сарай в 1958 році, що підтверджується інформацією наявною в технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.п. 12-14). [PERSON] була зареєстрована та мешкала по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею була зареєстрована [PERSON] , що підтверджується відповідною довідкою виконавчого комітету Молочанської міської ради наявною в матеріалах спадкової справи. Згідно даних архівного відділу ПП «Малі-44» за адресою: [ADDRESS] зареєстроване право власності за [PERSON] на підставі рішення товариського суду кварталу № 4 від 26.12.1979 р., зареєстровано в кн. 2, р. № 1151, що підтверджується відповіддю на запит нотаріуса (а.п. 15). 10 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до Токмацької районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , а саме спірний будинок, але нотаріус відмовила у видачі свідоцтва, що підтверджується відповідною постановою від 10 грудня 2020 рок № 660/02-31 (а.п. 16). Причиною відмови стало те, що документом, який підтверджує право власності на нерухоме майно є рішення товариського суду № 4 від 26.12.1979 року, яке винесено з порушенням діючого на той момент законодавства (положення про товариські суди Української РСР від 23.03.1977 року № 1852), а саме згідно зі статтею 15 вказаного вище положення відсутні строк і порядок оскарження. За цих підстав свідоцтво про право на спадщину за заповітом не може бути видано. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину порушує право позивача на спадкування та набуття права власності на спірне нерухоме майно, за захистом якого [PERSON] змушена звернутись до суду, оскільки в позасудовому порядку їх захистити неможливо. Відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої [INFO] [PERSON] нотаріус вказує, що документом, який підтверджує право власності на нерухоме майно є рішення товариського суду № 4 від 26.12.1979 року, яке винесено з порушенням діючого на той момент законодавства (положення про товариські суди Української РСР від 23.03.1977 року № 1852), а саме згідно зі статтею 15 вказаного вище положення відсутні строк і порядок оскарження. За цих підстав свідоцтво про право на спадщину за заповітом не може бути видано. З таким рішенням нотаріуса суд не може погодитися, оскільки правовстановлюючим документом на житловий будинок (домоволодіння) розташований в [ADDRESS] , є рішення товариського суду кварталу № 4 від 26 грудня 1976 року та реєстраційне свідоцтво, яке являється невід`ємною частиною правовстановлюючого документа, посилання нотаріуса на рішення товариського суду № 4 від 26.12.1979 року є помилковим. Відповідно до рішення № 4 від 26 грудня 1976 року товариський суд вирішив визнати право власності на будинок в [ADDRESS] за гр. [PERSON] , зобов`язавши її сплатити 1/2 частину будинку гр. [PERSON] в грошовому еквіваленті 2500 рублів. Вказане рішення підписано головуючим та членами суду (а.п. 10). На час ухвалення рішення товариського суду № 4 від 26 грудня 1976 року, положення про товариські суди Української РСР від 23.03.1977 року № 1852, на яке посилається нотаріус не діяло. На час ухвалення рішення товариського суду № 4 від 26 грудня 1976 року діяло Положення про товариські суди Української РСР, затверджене Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 серпня 1961 року № 416. (Відомості Верховної Ради УРСР, 1961 р., N 35, ст. 416). Положення про товариські суди Української РСР, затверджене Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 серпня 1961 року № 416, втратило чинність у зв`язку з прийняттям указу Президії Верховної Ради Української РСР «Про затвердження Положення про товариські суди Української РСР і Положення про громадські ради по роботі товариських судів Української РСР» від 23 березня 1977 р. N 1852-IX. Відповідно до абз. 2 ст. 6 Положення про товариські суди Української РСР, затверджене Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 серпня 1961 року № 416. (Відомості Верховної Ради УРСР, 1961 р., N 35, ст. 416) справи про майнові та інші цивільні правові спори розглядає товариський суд того колективу, в якому знаходяться учаснику спору. Відповідно до п. 5 ст. 8 Положення про товариські суди Української РСР, затверджене Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 серпня 1961 року № 416. (Відомості Верховної Ради УРСР, 1961 р., N 35, ст. 416) товариські суди розглядають справи за заявами громадян. В даному випадку рішення товариського суду № 4 від 26 грудня 1976 року прийнято за заявою [PERSON] до [PERSON] , за результати розгляду вказаної заяви товариський суд вирішив визнати право власності на будинок в [ADDRESS] за гр. [PERSON] , зобов`язавши її сплатити 1/2 частину будинку гр. [PERSON] в грошовому еквіваленті 2500 рублів. Вказане рішення підписано головуючим та членами суду (а.п. 10). Відповідно до ст. 13 Положення про товариські суди Української РСР, затверджене Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 серпня 1961 року № 416. (Відомості Верховної Ради УРСР, 1961 р., N 35, ст. 416) рішення товариського суду приймається більшістю голосів членів суду, які приймають участь в розгляді даної справи. В рішенні зазначаються час та місце розгляду справи, кількість присутніх на засіданні громадян, склад товариського суду, дані про особу у відношенні якої розглядається справа, зміст порушення або характер цивільно-правового спору, мотиви рішення та докази, на які посилається товариський суд, визначена судом міра впливу або як розглянуто цивільний спір. Рішення товариського суду підписує головуючий та члени суду, які приймали участь в його винесенні, оголошується публічно і доводиться до загального відома. Товариський суд веде протокол засідання. Відповідно до абз. 3 ст. 16 Положення про товариські суди Української РСР, затверджене Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 серпня 1961 року № 416. (Відомості Верховної Ради УРСР, 1961 р., N 35, ст. 416) при розгляді майнових або інших цивільно-правових спорів товариський суд задовольняє заявлений позов повністю або частково, або відмовляє в ньому, або припиняє справу за примиренням учасників спору. Відповідно до абз. 2 ст. 17 Положення про товариські суди Української РСР, затверджене Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 серпня 1961 року № 416. (Відомості Верховної Ради УРСР, 1961 р., N 35, ст. 416) якщо при розгляді майнового або іншого цивільно-правового спору товариський суд дійде висновку, що справа є складною не може бути ним вирішена, він передає справу в районний (міський) народний суд. Відповідно до ст. 18 Положення про товариські суди Української РСР, затверджене Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 серпня 1961 року № 416. (Відомості Верховної Ради УРСР, 1961 р., N 35, ст. 416) рішення товариського суду є остаточним. Якщо прийняте рішення суперечить обставинам справи або діючому законодавству, то відповідний фабричний, заводський, місцевий комітет профсоюзу або виконавчий комітет місцевої Ради депутатів трудящихся може запропонувати товариському суду повторно розглянути справу. Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації засвідчило, що житловий будинок (домоволодіння) розташований в [ADDRESS] , зареєстровано за гр. [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення товариського суду № 4 від 26 грудня 1976 року, та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 1151 від 08 лютого 1977 року, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом, яке являється невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (а.п. 11). Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України від 01.07.2004 №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючими документами, які підтверджують право власності, є: 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат; 2) свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 4) видане нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; 6) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дублікат; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею, видані до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 13-1) договору, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акта приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; 13-2) актів приймання-передачі нерухомого майна неплатоспроможного банку перехідному банку, що створюється відповідно до статті 42 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; 14) інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Цивільно-правовий інститут набуття та виникнення права власності на нерухоме майно в різні періоди по-різному був урегульований на законодавчому рівні. У зв`язку із цим держава задекларувала визнання дійсними прав на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 2\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною третьою статті 3\~зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до частини першої статті 58\~Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5\~Цивільного кодексу\~України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Житловий будинок (домоволодіння) розташований в [ADDRESS] , споруджено в 1957 році, сарай в 1958 році, що підтверджується інформацією наявною в технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.п. 12-14). Відповідно до рішення № 4 від 26 грудня 1976 року товариський суд вирішив визнати право власності на будинок в [ADDRESS] за гр. [PERSON] , зобов`язавши її сплатити 1/2 частину будинку гр. [PERSON] в грошовому еквіваленті 2500 рублів. Вказане рішення підписано головуючим та членами суду (а.п. 10). Відповідно до ст. 18 Положення про товариські суди Української РСР, затверджене Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 15 серпня 1961 року № 416. (Відомості Верховної Ради УРСР, 1961 р., N 35, ст. 416) рішення товариського суду є остаточним. Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації засвідчило, що житловий будинок (домоволодіння) розташований в [ADDRESS] , зареєстровано за гр. [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення товариського суду № 4 від 26 грудня 1976 року, та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 1151 від 08 лютого 1977 року, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом, яке являється невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (а.п. 11). [PERSON] була зареєстрована та мешкала по день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею була зареєстрована [PERSON] , що підтверджується відповідною довідкою виконавчого комітету Молочанської міської ради наявною в матеріалах спадкової справи. За життя [PERSON] 23 квітня 2013 року склала заповіт на випадок смерті, відповідно до якого, призначила спадкоємцем, належного їй житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] (а.п. 9). Позивач, [PERSON] , є спадкоємцем [PERSON] за заповітом. Інших спадкоємців за законом на обов`язкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України немає. Відповідно до матеріалів спадкової справи вказаний заповіт є чинним, не скасований, не змінений, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), яка наявна в матеріалах спадкової справи та копія якої міститься в матеріалах даної справи. 10 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до Токмацької районної державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , а саме спірний будинок, але нотаріус відмовила у видачі свідоцтва, що підтверджується відповідною постановою від 10 грудня 2020 рок № 660/02-31 (а.п. 16). Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину порушує право позивача на спадкування та набуття права власності на спірне нерухоме майно, за захистом якого [PERSON] змушена звернутись до суду, оскільки в позасудовому порядку їх захистити не можливо. Спадкоємець не може оформити належне право власності на вказаний будинок в порядку спадкування за заповітом відповідно до вимог закону. Спадкодавець [PERSON] на час смерті мала право власності на житловий будинок. Мелітопольське міжміське бюро технічної інвентаризації засвідчило, що житловий будинок (домоволодіння) розташований в [ADDRESS] , зареєстровано за гр. [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення товариського суду № 4 від 26 грудня 1976 року, та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 1151 від 08 лютого 1977 року, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом, яке являється невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (а.п. 11). Спірний житловий будинок з господарськими спорудами є об`єктом права власності, а тому наявні правові підстави для визнання за спадкоємцем права власності на цей будинок у порядку спадкування. Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Статтями 1216-1218 ЦК визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), спадкування здійснюється за заповітом або за законом, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі статтею 392 ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Статтею 16 ЦК передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку. Суд встановив, що спір виник в зв`язку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально. Відповідно до положень п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Суд встановив, що спадкодавець [PERSON] на час смерті мала право власності на житловий будинок. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом свідчить про те, що право власності не визнається іншою особою, а тому є підставою для визнання за позивачем права власності на спірний будинок, яке перейшло до неї в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Позовні вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за законом на спірний житловий будинок є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами та підлягають задоволенню.

Outcome: approved