Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за Договором позики №2 від 01.09.2020 року у розмірі 1220681,36 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.; витрати по сплаті судового збору в розмірі 11350 грн. Зазначає, що 01.09.2020 року [PERSON] дав у борг [PERSON] грошові кошти в сумі 40000 доларів США, що по курсу НБУ, на момент передачі коштів, становила 1102400 грн. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 15.09.2020 року, однак до теперішнього часу борг не повернув. Крім того, оскільки відповідач вже вісім місяців користується грошовими коштами, які йому не належать та які він повинен був повернути позивачу, останній має право вимагати з відповідача сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності її довірителя, на задоволенні позовних вимог наполягала та просила їх задовольнити в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надавав, у зв`язку з чим зі згоди представника позивача та на підставі ст.ст. 223 ч. 4, 280, 281 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01 вересня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №2 на суму 40000,00 доларів США. Договором позики передбачено строк повернення позики до 15.09.2020 року. Того ж дня сторонами підписано акт прийому передачі грошей та встановлення терміну договору, згідно якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав загальну суму позики 40000,00 доларів США. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). У встановлений договором позики строк позичальник [PERSON] не повернув позикодавцю [PERSON] суму отриманої позики у розмірі 40000,00 доларів США. Будь-яких доказів на підтвердження того, що позичальником борг було сплачено, суду не задано. Встановивши, що відповідач в обумовлений договором позики строк не повернув позивачу суму отриманої позики, чим порушив права та інтереси позивача, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] неповернутої позики у розмірі 40000,00 доларів США. Позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховний Суд від 04 червня 2020 року в справі № 369/5393/15, від 05 червня 2019 року в справі № 367/5899/15-ц. Оскільки при розгляді справи встановлено, що позичальник отримав позику в іноземній валюті та зобов`язався її повернути шляхом передачі готівкою, суд приходить до висновку що вимоги позивача в частині стягнення інфляційних витрат задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення 3 % річних, судом встановлено наступне. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19). Установивши, що відповідач своєчасно, у строки встановлені договором позики, не повернув отримані кошти, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних, відповідно до статті 625 ЦК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.3,4,5 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Між позивачем та адвокатом Литвиновою Г.В. 27 квітня 2021 укладено договір про надання правової допомоги. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу представником позивача витяг з договору про надання правової допомоги №143 від 27 квітня 2021 року, додаткову угоду №1 до договору надання правової допомоги №143 від 27 квітня 2021 року, ордер серії АХ №1051893 від 01 травня 2021 року, квитанція від 28 квітня 2021 року на суму 5000,00 грн. Дослідивши додані документи, суд вважає, що розмір заявлених представником позивача витрат на правову (правничу) допомогу у розмірі 5000 грн, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), тому їх розмір є необґрунтованим у зазначеному вище розмірі. За вказаних обставин, суд приходить до переконання, що з відповідача на користь позивача слід стягнути фактично понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., оскільки кошти у розмірі 2000,00 грн. документально не підтверджені і не доведено реальність витрат на вказану суму. Також суд звертає увагу, що вартість послуг щодо подачі заяви з виконавчим листом до ДВС у розмірі 500,00 грн. не може бути врахована, оскільки фактично вказані послуги адвокатом не надані. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача слід стягнути в користь позивача сплачений судовий збір в сумі 10457,21 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial