Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у жовтні 2017 р. звернувся до суду з зазначеним вище позовом посилаючись на те, що 14.12.2015 р. між позивачем, Банком та страховиком ПрАТ «Ренесанс Життя» був укладений кредитний договір зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) № 1888/4178ВCLKА1K2 (перенесення платежу касовий), відповідно до умов якого, позивачу були надані кредитні кошти в розмірі 4 312,00 грн., строком кредитування 14 платіжних періодів, зі сплатою фіксованої процентної ставки 12,0000 % річних, комісії за надання кредиту - 0,00 грн., комісії з обслуговування кредиту - 140,00 грн., цільове призначення - поточні потреби, дата повернення кредиту - 18.02.2017 р. Представник позивача зазначає, що при укладенні вказаного вище кредитного договору були порушенні ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про третейські суди», виходячи із наступного. При цьому, працівники Банку з умовами кредитування позивача належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило на протязі пів години, після чого позивачу було вручено кредитний договір з додатками до нього, які він, нечитаючи через дрібний шрифт, підписав, сподіваючись на добросовісність працівника Банку. Представник позивача вважає, що Банк не надав позивачу повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту. Також, працівниками банку не було оформлено окремим документом та не доведено в усній формі про належне ознайомлення позивача з Умовами споживчого кредитування Банку. Також, представник позивача вважає несправедливими положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну витрат, зокрема, щодо комісії за обслуговування кредиту, вважає незаконним встановлення у кредитному договорі оплати комісії за обслуговування кредиту, вважає несправедливими умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав`язаною Банком страховою компанією. Також, представник позивача вказує, що передбачене п. 5.1. кредитного договору Третейське застереження не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України та в порушення п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди», оскільки на час укладення третейського застереження вказаний Закон містив заборону розгляду третейськими судами справа у спорах щодо захисту прав споживачів. Представник позивача вважає, що наведені вище обставини є підставами для визнання кредитного договору недійсним, а тому просив суд задовольнити позов. Ухвалою суду від 24.11.2017 р. відкрито провадження у справі. 02.05.2018 р. до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просив у позові відмовити, посилаючись на те, що позивачем перед укладенням кредитного договору була підписана заява/анкета, відповідно до якої позивач погодився, що всі істотні умови кредитування йому роз`ясненні, чим підтвердив свій намір укласти договір кредиту. Позивач був письмово ознайомлений з Умовами споживчого кредиту про що свідчить п. 7.5 кредитного договору (ас. 22-24) Ухвалою суду від 21.05.2018 р. підготовче засідання розпочато та відкладено. Підготовче засідання проведено та завершено, розгляд справи призначено по суті. В судове засідання позивач та його представник не з`явились, при подачі позову представник позивача просив суд розглянути справу за його відсутності (ас. 6). Представник відповідача та третьої особи в судове засідання, які про час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином (ас. 39, 44). Представник відповідача подав до суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності та відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов (ас. 48). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін та третьої особи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 14.12.2015 р. між позивачем, Банком та страховиком ПрАТ «Ренесанс Життя» був укладений кредитний договір зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) № 1888/4178ВCLKА1K2 (перенесення платежу касовий), відповідно до умов якого, позивачу були надані кредитні кошти в розмірі 4 312,00 грн., строком кредитування 14 платіжних періодів, зі сплатою фіксованої процентної ставки 12,0000 % річних, комісії за надання кредиту - 0,00 грн., комісії з обслуговування кредиту - 140,00 грн., цільове призначення - поточні потреби, дата повернення кредиту - 18.02.2017 р (ас. 10-11). Встановлено, що позивач після підписання кредитного Договору отримав відповідний його примірник та графік платежів, про що свідчить його особистий підпис. Протилежного позивачем не спростовано. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України та ст. 1054 ЦК України, є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов`язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Статтями 15 та 23 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено відповідальність суб`єкта господарювання, яка не містить положень про такі наслідки як недійсність договору. Тому, доводи позивача про ненадання інформації про умови кредитування не є такими, з якими закон пов`язує недійсність правочину. Крім того, судом встановлено, що після пункту 7.5 Договору міститься наступний запис: «Я, [PERSON] підписанням цього договору, засвідчую, що з умовами споживчого кредиту Банку ознайомився і зобов`язуюсь виконувати». Вказане вище свідчить про належне ознайомлення позивача з умовами споживчого кредиту Банку. Зі змісту оскаржуваного кредитного договору зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) № 1888/4178ВCLKА1K2 (перенесення платежу касовий) вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування. Позичальник [PERSON] погодився на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання договору особисто. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як встановлено в ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» також зазначено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Оскільки в ході розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про невідповідність умов кредитного договору зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) № 1888/4178ВCLKА1K2 (перенесення платежу касовий) вимогам законодавства та про несправедливість його умов, без їх доведення в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, і спростовуються самим змістом договору, суд не вбачає підстав для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України та ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Доводи позивача про те, що кредитний договір зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) № 1888/4178ВCLKА1K2 (перенесення платежу касовий) було укладено з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», так як перед його укладенням, всупереч ч. 2 ст. 11, позичальнику не було повідомлено в письмовому вигляді про кредитні умови, судом також не приймається до уваги з огляду на те, що після пункту 7.5 кредитного договору прямо зазначено, що позичальник підтверджує, що Банк до укладення цього договору надав в повному обсязі інформацію, що передбачена ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулюваннярингів фінансових послуг». З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що перед укладенням договору він не був ознайомлений з усією інформацією про умови кредитування, як того вимагає ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, звернувшись до Банку щодо отримання кредиту та, підписавши договір, останній засвідчив той факт, що він обізнаний з Правилами, які включають в себе і умови кредитування. Згідно з ч. 5 ст. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ст. 18 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Разом з тим, умови оскаржуваного договору не суперечать вказаним положенням законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на наведене, приймаючи до уваги вимоги позивача про визнання договору зі страхування життя позичальника та можливістю перенесення платежу (каса) № 1888/4178ВCLKА1K2 (перенесення платежу касовий) недійсним, виходячи із принципу диспозитивності, закріпленого ст. 13 ЦПК України, про те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає. Таким чином, оскільки судом спростовані вищезазначені доводи представника позивача, як підставу для визнання договору недійсним, суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору недійсним з підстав заборони розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, оскільки така обставина не може являтися самостійною та єдиною підставою для визнання кредитного договору не недійсним загалом, а не в його частині.

Outcome: dismissed