Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

Представник позивача Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Чеботарь Жанна Сергіївна, що діє на підставі довіреності 05.09.2019 року, звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , яким просила у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором № 014/1647/82/96384 від 25.12.2007 року у сумі 116 041,69 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, загальною площею 63,1 кв. м., житловою площею 44,2 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу на прилюдних торгах у межах виконавчого провадження за ціною, не нижчої за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що 25 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райфайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними права та обов`язками є Акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/1647/82/96384 від 25.12.2007 року, згідно умов якого банк зобов`язується надати позичальнику за програмою кредитування «Кредит під заставу нерухомості» у сумі 51000,00 доларів США строком до 25.12.2017 року, а позичальник зобов`язується належним чином використовувати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 14,0 % річних, комісію згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та в строки, визначені кредитним договором. Відповідно до умов п. 2.1 кредитного договору, кредитор відповідно до умов договору надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується отримати кредит та використати його за цільовим призначенням, повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно договору та тарифів кредитора, а також виконати інші обов`язки кредитного договору. Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами кредитного договору. Отже з укладанням кредитного договору у позичальника виник обов`язок повернути банку кредит та відсотки за кредитним договором у строки та в розмірах чітко встановлених графіком погашення кредитної заборгованості. Проте, всупереч вимогам п.п. 3.3, 7.1 кредитного договору позичальник не виконав взяті на себе договірні зобов`язання, а саме: не здійснювала щомісячно погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредит. Так, відповідно до заочного рішення Фрунзенського районного суд м. Харкова від 23.06.2010 року по цивільній справі № 2-2569/2010, позовні вимоги банку було задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № 014/1647/82/96384 від 25.12.2007 року у розмірі 452734,02 грн. та судові витрати у сумі 1820,00 грн.. Дане рішення не було оскаржене та набрало законної сили. При цьому, представник позивача зазначає, що з дати ухвалення даного рішення суду по теперішній час заборгованість за кредитним договором не погашено в повному обсязі, тому банк продовжує нараховувати позичальнику відсотки, пеню за порушення виконання умов Кредитного договору. Враховуючи те, що відповідач не виконав рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.06.2010 року по вказаній цивільній справі та вимоги банку щодо врегулювання кредитної заборгованості, наразі позивач чергово змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів, оскільки станом на 14.01.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором складає суму в розмірі 116 041,69 доларів США, яка складається з: поточної заборгованості за кредитом в сумі 46 779,98 доларів США, поточної заборгованості за відсотками у розмірі 69 261,71 доларів США. Разом з тим, представник позивача, зазначає, що з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором, 25.12.2007 року між банком та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір іпотеки № 014/1647/82/96384/1, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Слоневською Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 5275. Так, відповідно до умов п. 1.2 Договору іпотеки виступає нерухоме майно, а саме: квартира, загальною площею 63,1 кв. м., житловою площею 44,2 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить іпотекодавцям на підставі права власності, а саме: 2/3 частини квартири - [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно, та 1/3 частини квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування зі встановленням особистого сервітуту. Згідно п. 1.3. договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки квартири на момент укладання договору іпотеки визначена сторонами у сумі 387433,00 грн. Таким чином, відповідно до умов договору іпотеки предмет іпотеки забезпечує вимоги іпокодержателя, що витікають з умов кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору. За таких умов, іпотекодержатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення в рахунок майна, заставленого на умовах договору іпотеки. Таким чином, відповідач на теперішній час свідомо ухиляється від виконання своїх зобов`язань перед позивачем, а також не вживає жодних заходів щодо погашення боргу, чим спричиняє банку значну матеріальну шкоду, погіршує матеріальний стан позивача. Представник відповідачів - [PERSON] , який діє на підставі ордерів на надання правничої допомоги від 05.10.2020 року, надав до суду відзив, в якому просить відмовити позивачу в задоволені позовних вимог у повному обсязі. Посилаючись, на те що, у зв`язку неналежним виконанням відповідачами умов кредитного договору, у позивача відповідно до норм Закону України «Про іпотеку» та положень договору іпотеки виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв`язку з чим, просить суд у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу квартири на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. При цьому, не можливо оминути увагою, положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, зважаючи на те що, спірна квартира виступає як забезпечення зобов`язання відповідача за споживчим кредитом, наданим відповідачу банком в іноземній валюті, а також те, що квартира є єдиним та постійним місцем проживання відповідачів, будь-яке інше нерухоме житлове майно в них відсутнє, загальна площа квартири не перевищує 140 кв. м., ураховуючи положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», спірно квартира не може бути примусово відчужена без згоди відповідачів. Крім того, зазначає, що з моменту ухвалення заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.06.2010 року, позивач продовжував нараховувати відсотки та пеню за порушення виконання умов кредитного договору. У зв`язку з чим, станом на 14.01.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 116041,69 доларів США, що включає поточну заборгованість за відсотками в розмірі 69261,71 доларів США. При цьому звертає увагу на те що, після закінчення строку дії кредитного договору проценти та пеня не нараховується. Згідно заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.06.2010 року, позивачем 28.08.2009 року було направлено відповідачам письмову вимогу про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором у загальному розмір 57232,76 доларів США. Таким чином, вимоги позивача про стягнення процентів та пені після 28.08.2009 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України. Разом з тим, звертає увагу на те, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, умовами укладеного кредитного договору передбачено дату остаточного повернення кредиту 25.12.2017 року. Однак, пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, позивач змінив строк виконання основного зобов`язання. Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до відповідачів, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, проте до суду звернувся з позовом 13.04.2020 року, тобто після спливу позовної давності. Крім того, 15.04.2021 року відповідачем [PERSON] , була направлена до суду заява про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позовних вимог. Посилається на те, що у позивача виникло право на захист порушеного права кредитора, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором з 28.08.2009 року (дата направлення письмової вимоги), але у будь якому разі не пізніше 13.04.2010 року. При цьому зазначає, що з дати набрання законної сили рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.06.2010 року, а саме з 06.07.2010 року до дати прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі 12.05.2020 року, позивач з будь-якими позовами щодо стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором до суду не звертався, а відповідачі, а ні у зазначений період, а ні після 12.05.2020 року не вчиняли будь яких дій (активних, самостійних та вольових) дій, які б могли стати підставою для переривання позовної давності. Таким чином, враховуючи, той факт, що про порушення свого права позивач дізнався не пізніше 13.04.2010 року, то строк позовної давності щодо вимог позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором сплив не пізніше 13.04.2010 року. Разом з тим, повідомляє, про те що дану заяву не мала змоги подати на початку розгляду даної справи з огляду на поширення короновірусної хвороби, тому просить поновити строк подання даної заяви та відмовити у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі. 22.04.2021 року представником позивача надано пояснення, відповідно до ст. 43 ЦПК України, в яких зазначено, що мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє, обмежує у часі примусове стягнення майна. Щодо нарахування процентів та пені, зазначає наступне. Зі змісту позовної заяви та її резолютивної частини, позивач не ставить вимогу про стягнення заборгованості у вигляді пені. Відносно нарахування відсотків за кредитом і включення суми відсотків у склад позовних вимог, то позивач виходив з того, що станом на дату звернення до суду з позовом відповідач [PERSON] не виконала свої зобов`язання за кредитним договором. Таким чином, вимоги позивача ґрунтуються на умовах кредитного договору та ЦК України. Щодо строків позовної даності, то зазначає, що відповідно до п. 1.1.6 кредитного договору, що був укладений із відповідачем [PERSON] , дата останнього погашення кредиту 25.12.2017 року. Пунктом 17.1 кредитного договору визначено, що кредитний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання ними прийнятих на себе відповідно до цього договору зобов`язань Позивач звернувся до суду 13.04.2020 року, тобто у межах загального строку позовної давності три роки. З врахуванням викладеного, вважає, що позивні вимоги є обґрунтованими та законними, а заперечення проти застосування позовної давності необгунтовані і незаконні. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 12 травня 2020 року прийнято до розгляду зазначену позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 02 лютого 2021 року призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09 червня 2021 року задоволено клопотання представника відповідачів [PERSON] про участь у всіх засідання в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09 липня 2021 року доручено Київському районному суду м. Полтави забезпечити проведення судового засідання, призначеного на 13.07.2021 року в режимі відеоконференції з представником позивача [PERSON] . Представник позивача [PERSON] який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідачі в\~судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили. Представник відповідачів\~ [PERSON] ,\~який також\~приймав участь\~у судовому\~засіданні в режимі відеоконференції,\~ просив відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України\~суди розглядають\~у порядку\~цивільного судочинства\~справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 25 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними права та обов`язками є Акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/1647/82/96384 від 25.12.2007 року, відповідно до п.п. 1.1 умов якого банк зобов`язується надати позичальнику за програмою кредитування «кредит під заставу нерухомості» у сумі 51000,00 доларів США, згідно п.п. 1.1.2.1, 1.1.2.2 кошти видаються на споживчі цілі в розмірі 50000,00 грн., оплату комісії за надання кредиту в розмірі 5050,00 грн. зі строком остаточного погашення 25 грудня 2017 року (п.1.1.6 договору). Разом з тим, 25 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариствам «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними права та обов`язками є Акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль» та [PERSON] , яка діяла від імені своєї малолітньої доньки [PERSON] на підставі рішення Фрунзенської районної у місті Харкові ради Харківської області від 07.08.2007 р., було укладено договір іпотеки № 014/1647/82/96384/1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д.В. У відповідності до цього договору іпопекодержатель має право у випадку невиконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна, заявленого не нижче вказаних умовах. Згідно п. 1.2 цього договору, предметом іпотеки є нерухоме майно: квартира [ADDRESS] , який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі: - 2/3 частини квартири належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно; - 1/3 частини квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування зі встановленням особистого сервітуту, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда Т.Д. від 26.06.2007 року. Крім того, п. 1.3 договору вказано, що вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін визначено в сумі 387 433,00 грн. Пунктом 1.4 цього договору зазначено, що предмет іпотеки залишається у володінні іпотекодавця. 15.01.2020 року позивачем на адресу відповідачів було направлено вимогу про повернення грошових зобов`язань за кредитним договором. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 червня 2010 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість у розмірі 452734,02 грн., судовий збір у розмірі 1700 грн.\~та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., а всього судові витрати у розмірі 1820 грн. Відповідно до частини першої\~статті 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог\~Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою\~статті 546 ЦК України\~передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (іпотекою). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України). За змістом частини першої\~статті 575 ЦК України\~іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору,\~закону\~або рішення суду. Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя\~статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до статей\~12,\~33 Закону України «Про іпотеку»\~одним із способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12 Закону України «Про іпотеку». Способи захисту цивільного права чи інтересу можуть бути судові\~(стаття 16 ЦК України) та позасудові (статті 17-19 ЦК України). Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним. Закон України «Про іпотеку»\~визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону України «Про іпотеку») є: реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку»); продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві\~(стаття 38 Закону України «Про іпотеку»). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому\~статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому\~статтею 38 цього Закону\~(частина третя\~статті 36 Закону України «Про іпотеку). У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша\~статті 35 Закону України «Про іпотеку»). Положення вказаної частини не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому\~законом\~порядку (частина друга\~статті 35 Закону України «Про іпотеку»). Позивач вернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до вимог\~Закону України «Про виконавче провадження»\~та\~Закону України «Про іпотеку», тобто в порядку задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Таким чином, позивач як іпотекодержатель на власний розсуд обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів із дотриманням норм законодавства та вимоги в частині звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах підлягають задоволенню. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень\~статті 39 Закону України «Про іпотеку». Частиною першою\~статті 40 Закону «Про іпотеку»\~передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. 07 червня 2014 року набрав чинності\~Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»\~підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі\~статтею 4 Закону України «Про заставу»\~та/або предметом іпотеки згідно зі\~статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,00 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Дія\~Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»\~лише обмежує в часі примусове стягнення майна до моменту втрати ним чинності. Отже, установлений\~Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»\~мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове звернення стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 цього\~Закону\~протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки зазначений\~Закон\~не зупиняє дії інших нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то не може бути підставою для відмови в позові про звернення стягнення на предмет іпотеки, а унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього\~Закону\~на період його чинності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 726/1538/16-ц (провадження № 14-111цс19) зроблено висновок про те, що мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Вказаний\~Закон\~є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього\~Закону\~на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії\~Закону\~не підлягає виконанню. Таким чином, при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд враховує тимчасові обмеження, встановлені\~Законом України\~«Про мораторій\~на стягнення\~майна громадян\~України,\~наданого як\~забезпечення кредитів\~в іноземній\~валюті» та вважає за необхідним зазначити, що рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії\~Закону\~не підлягає виконанню. Щодо позовних вимог про визначення розміру заборгованості, яка підлягає погашенню за рахунок предмета іпотеки, суд зазначає наступне. Відповідно до наданого\~\~АТ «Райффайзен Банк Аваль» розрахунку, позивач обраховував заборгованість за період з 25 грудня 2007 року по 14 січня 2020 року. Згідно наявного в матеріалах справи розрахунку АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість [PERSON] за кредитом становить 116\~041,69 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом та відсотками. Згідно правової позиції, викладеної\~у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються ч.\~2\~ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Встановлено, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» реалізувало своє право на дострокове повернення заборгованості. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.06.2010 р., стягнуто з [PERSON] на користь\~Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість\~у розмірі\~452 734 грн. 02 коп., судовий збір у розмірі 1700 грн.\~та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн., а всього судові витрати у розмірі 1820 грн. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що станом на 13.04.2010 р. заборгованість відповідача становила 57 232,76 долари США та складається з: -залишку заборгованості за кредитом у розмірі 53059,09 долари США; -суми простроченої заборгованості по відсоткам у розмірі 2489,62 долари США;- пені за прострочені платежі (за період з 25.09.2009 р. по 13.04.2010 р.) у розмірі 1684,05 долари США. Таким чином, за рахунок предмета іпотеки підлягає погашенню заборгованість за кредитом, відсотками, нарахована за період до\~13 квітня 2010 року. Щодо заяв відповідачів про застосування строків позовної давності суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України\~визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в\~статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтями\~256,\~257 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність відповідно до частини першої\~статті 260 ЦК України\~обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу. Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до\~статті 264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. Згідно ч.4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. Позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється з дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020\~року у справі №\~\~2-3258/2008(провадження № 61-46814св18). Так, позивачем направлено до суду позовну заяву 23 квітня 2020 року. Кінцевий строк дії кредитного договору сторони обумовили календарною датою - 25 грудня 2017 року. З розрахунку наданого позивачем вбачається, що останній платіж на виконання умов кредитного договору позичальником [PERSON] було сплачено у 03 грудня 2014 року. Разом з тим, як вбачається з єдиного державного реєстру судових рішень, що є загальнодоступною інформацію, позивач звертався до суду 25 липня 2018 року з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 січня 2019 р. позов залишено без розгляду. Крім того, позивач звертався у лютому 2018 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова з заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, виданого на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості та ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2018 р. заяву залишено без розгляду. Таким чином, суд приходить до висновку про переривання перебігу строку позовної давності та відсутність підстав для застосування строку позовної давності. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України. За частиною першою ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial