Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за дорученням [PERSON] звернувся до Нижньосірогозького районного суду Херсонської області з позовною заявою до [PERSON], [INFO] про стягнення заборгованості за кредитним договором без номера від 28.09.2009 року у розмірі 114238 гривень 20 копійок, та 1762 гривні понесених судових витрат, посилаючись на те, що 28 вересня 2009 року [PERSON] стала клієнтом ПАТ КБ «Приватбанк», отримавши за укладеним кредитним договором без номера кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. Свої зобовязання банк виконав, надавши [PERSON] платіжну картку з встановленим лімітом коштів. Боржник отримувала через банкомат в якості кредиту гроші готівкою, використовуючи кредитні картки, але в порушення норм ст. 526, 527, 530 ЦК України не виконувала взятих на себе зобовязань за кредитним договором, користуючись наданими банком послугами, що привело до виникнення боргу. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором станом на 01.04.2018 року заборгованість [PERSON] перед банком зросла до суми в 114238 гривень 20 копійок, з вказаної суми 5316 гривень 56 копійок заборгованості по кредиту, 108921 гривня 64 копійки заборгованості по процентам за користування кредитом. Також підлягають стягненню 1762 гривні понесених витрат на сплату судового збору. Сторони в судове засідання викликались, представник позивача за довіреністю [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій прохав справу розглядати за його відсутності, не заперечив проти винесення заочного рішення (а.с. 4, 25). Відповідно до довідки Сірогозької сільської ради Нижньосірогозького району Херсонської області відповідач [PERSON] 14.-08.1979 року народження зареєстрована за адресою: [INFO] (а. с. 31). У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнала, вважає вимоги банку необґрунтованими, безпідставними, таким, що суперечать нормам матеріального права. Відповідач визнала, що дійсно 28 вересня 2009 року уклала з позивачем кредитний договір, отримавши кредит у вигляді 5000 гривень кредитного ліміту на платіжну картку. Користувалася банківською платіжною карткою, памятає, що по завершенню терміну дії першої картки в Нижньосірогозькому відділенні Приватбанку отримала другу картку, якою користувалася, отримуючи по необхідності гроші готівкою через банкомат. До 14 липня 2014 року виконувала свої обовязки, здійснювала виплати з метою погашала боргу за кредитним договором. Пізніше через матеріальні труднощі припинила здійснювати виплати, і більше послугами банкомату не користувалася, нові банківські картки не отримувала, заперечила отримання нової кредитної картки у 2013 році тому вважає, що з часу припинення нею виплат в рахунок погашення кредиту - 14 липня 2014 року до 23 червня 2018 року - часу звернення позивача до суду з позовом встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк загальної позовної давності стік, тому заявила клопотання застосувати загальну позовну давність - у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до неї про стягнення заборгованості відмовити. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 28 вересня 2009 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання останньою заяви № 0009040300119755284 від 28 вересня 2019 року, «Правилами користування платіжною карткою», та «Тарифами банку», про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг з використанням карти «Юніор кредитка, 30 ДНІВ ЛЬГОТНОГО ПЕРІОДУ» (а.с. 12-17), згідно умов якого банк 28 вересня 2009 року надав відповідачу кредитну картку № 4149437329246480 з терміном дії до 02.2010 року. Відповідно до п. 3.1.1. Умов та Правил надання банківських послуг строк дії Карти вказаний на лицевій стороні карти (місяць та рік) карта дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Відповідно до п. 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує другу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. (а.с. 16). З наданих позивачем доказів відповідач в останнє користувалася кредитною карткою 14 липня 2014 рок, здійснивши погашення кредитної заборгованості у розмірі 300 гривень (а.с. 7). Згідно розрахунку позивача станом на 03 квітня 2018 року за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість на загальну суму в 114238 гривень 20 копійок, з яких загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 5316 гривень 65 копійок, загальний залишок заборгованості по відсоткам складає 108921 гривні 64 копійки, залишок заборгованості по відсоткам на поточну заборгованість складає 41 гривню 49 копійок (а.с. 3, 8). У судовому засіданні відповідачем [PERSON] у справі подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 39-40). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Так відповідно до ст. 258 ч. 2 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені); Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином на думку суду у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги Обґрунтовуючи заяву про застосування строку позовної давності, відповідач [PERSON] зазначила, що нею в рахунок погашення заборгованості сплачено позивачу до припинення виплат 21385 гривень, останній платіж по договору був внесений 14 серпня 2014 року. Відповідач заперечила отримання нової кредитної картки у 2013 році по закінченню термін дії платіжної картки, отриманої у 2010 році. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного на ній строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Такі висновки містить правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14. Заперечуючи проти застосування строку позовної давності, позивач посилався на те, що платіжна карта відповідача була перевипущена і строк дії останньої картки закінчився у червні 2017 року. Всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України, якими на сторони покладено обовязок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачем вказані обставини не доведено та матеріали справи не містять доказів факту перевипуску кредитної картки, надані позивачем розрахунки і виписки з особового рахунку [PERSON] знаходять підтвердження, що вже з 24 лютого 2010 року відповідач [PERSON] послугами позивача не користувалася, грошей з банківського рахунку кошти не знімала (а.с. 72), що спростовує твердження позивача про отримання та користування відповідачем перевипущеними кредитними картками. Позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що після закінчення строку дії отриманої [PERSON] 28 вересня 2009 року платіжної карти № 4149437329246480 їй надавалися та нею отримані наступні кредитні картки (а.с. 70). Суд вважає, що сам по собі перевипуск кредитної картки не може вважатися доказом того, що відповідач належним чином інформований про їх існування, і такі картки були дійсно отримані відповідачем. Довідка позивача про дати видачі платіжних карток відповідачу та строк їх дії не може бути визнана доказом у справі, оскільки не завірена підписом відповідної посадової особи, яка б несла відповідальність за достовірність наданої інформації (а.с. 70). Відповідачем не надано будь яких доказів того, що відповідач [PERSON] користувалася перевипущеними кредитними картками. На позивача також покладається обовязок довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою\~ у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Заперечуючи проти застосування строку позовної давності, позивач посилається на те, що платіжна карта була перевипущена, строк її дії останньої картки, якою користувалася відповідач [PERSON], закінчився у червня 2017 року. Однак усупереч вимогам ст. ст. 12, та 81 ЦПК України, якими на сторони покладено обовязок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачем вказані обставини не доведено, матеріали справи не містять доказів факту перевипуску кредитних карт, отримання їх відповідачем [PERSON], а надані розрахунки і виписки з особистого рахунку [PERSON] підтверджують, що після закінчення строку дії картки, виданої 28 вересня 2009 року, відповідач операцій по рахунку отримання грошових коштів через мережу банкоматів не проводила, картками не користувалася, що спростовує твердження позивача про отримання та користування перевипущеними кредитними картками. Таким чином суд дійшов висновку, що з 14 серпня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» знав про порушення свого права на отримання кредитних коштів, але з позовною заявою про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] за кредитним договором від 28 вересня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду лише 23 червня 2018 року, тобто з пропуском строку для подачі позову до суду. За викладених обставин заява відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed