Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Представник відповідача [PERSON] «Рівнеазот» [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача визнав частково. В частині стягнення середнього заробітку в сумі 44145,92 грн. визнав повністю. В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди не визнає, просить суд відмовити у стягнення моральної шкоди. У запереченнях покликається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобовязань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що [PERSON] «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед [PERSON] «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Щодо стягнення моральної шкоди, то позивачем у позовній заяві не доведено факту спричинення моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий звязок між діями відповідача і моральною шкодою на яку посилається позивач. Позивач [PERSON], повідомлений належним чином про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги позивача підтримала у повному обсязі, з підстав викладених у позові. Відповідно до заяви про уточнення позовних вимог від 06.09.2017 року, просить суд, стягнути з [PERSON] «Рівнеазот» на користь [PERSON] середній заробіток в сумі 44145 гривень 92 копійки за період затримки виплати розрахункових сум, стягнути з [PERSON] «Рівнеазот» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та понесені позивачем судові витрати по справі в розмірі 1280 грн. Додатково пояснила суду, що позивач на даний час не працевлаштований, до центру зайнятості не звертався. Суд, заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з [PERSON] «Рівнеазот» з 03 липня 2014 року по 30 березня 2017 року, що стверджується копією трудової книжки серії ОД № 197466, заведеної 20 серпня 2009 року на імя [PERSON] Наказом № 898-ВК від 28 березня 2017 року позивач був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні [PERSON] з роботи 30 березня 2017 року йому не були виплачені заробітна плата за січень-березень 2017 року на загальну суму 55163,17 грн., що стверджується довідкою №1074 від 23.05.2017 року виданою [PERSON] «Рівнеазот». Зазначені кошти у повному обсязі не виплачені позивачу і по даний час. Як вбачається із позовної заяви, позивач звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої але невиплаченої заробітної плати, однак стягнуті кошти не виплачені відповідачем і по даний час. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до розяснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обовязок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що [PERSON] «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, не заслуговують на увагу. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дії відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не доведені і судом такі обставини не встановлені. Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-76цс14) та у постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. З огляду на те, що позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності завданої йому моральної шкоди, втрати нормальних життєвих звязків, втрати душевної рівноваги, тощо, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є недоведеними, та такими, що не підлягають до задоволення. Враховуючи те, що відповідачем не оспорюється розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований позивачем у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, тому суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України у розмірі 44145 гривні 92 копійки. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved