Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом в якому зазначив, що [INFO] року померла мати позивача [PERSON], 1927 року народження, яка на момент смерті проживала [ADDRESS]. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва фактичною площею 2,1698 га, що розташована на території Чернинської сільської ради Таращанського району Київської області. Позивач є спадкоємцем першої черги після смерті матері. Після визначення йому 21.09.2016 року Таращанським районним судом Київської області строку для подачі заяви на прийняття спадщини, позивач звернувся до державного нотаріуса за оформленням спадщини. В процесі оформлення спадкового майна позивачу стало відомо, що на ім'я його матері було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], який зареєстровано відповідачем в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 50, 21 червня 2004 року, тобто вже після смерті власника. В зв'язку з наявністю вказаних обставин, позивач не може оформити право власності на спадкову земельну ділянку. Просить суд визнати недійсним (незаконним) державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], що виготовлений на ім'я померлої [PERSON] та скасувати його державну реєстрацію; визнати за позивачем в порядку спадкування право власності на земельну ділянку площею 2,1698 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах згідно плану, що розташована на землях Чернинської сільської ради Таращанського району Київської області за кадастровим номером [NUMBER] після померлої [PERSON]; звільнити позивача від сплати судового збору за подачу позову на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте представник позивача подав до суду заяву про слухання справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, проте подав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, позов визнає у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] року померла мати позивача - [PERSON], яка до дня смерті проживала [ADDRESS]. На день смерті спадкодавця залишилося спадкове майно, яке складається в тому числі з земельної ділянки площею 2,1698 гектарів, кадастровий номер: [NUMBER], яка розташована на території Чернинської сільської ради Таращанського району Київської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Спадкоємцем першої черги за законом відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України є [PERSON] (позивач по справі). Інші спадкоємці за законом та за заповітом відсутні. Спадщину у встановлений законодавством строк спадкоємець прийняв, проте документально не оформив. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 21.09.2016 року по справі № 379/1010/16-ц, позивачу було визначено додатковий строк у три місяці, для подання заяви про прийняття спадщини. Після чого, позивач звернувся до в.о. державного нотаріуса Таращанської районної державної нотаріальної контори Київської області по питанню оформлення та видачі Свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку. Проте, постановою № 563/02-14 від 15.12.2016 року нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі вказаного свідоцтва у зв'язку з тим, що державний акт на право приватної власності на землю на спадкову земельну ділянку, виданий після смерті спадкодавця. За ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов'язковим, коли об'єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов'язковій державній реєстрації . Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа. Згідно зі статтею 68 Закону України «Про нотаріат» та підпункту 4.15 пункту 4 глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусом України», видача свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно проводиться нотаріусами після надання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. В разі відсутності таких документів нотаріус відмовляє у видачі свідоцтва про право на спадщину, в зв'язку з чим особа, яка претендує на зазначене майно повинна встановлювати право власності в судовому порядку. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Як роз'яснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Як встановлено судом, на ім'я [PERSON] на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Чернинської сільської Ради народних депутатів 21.06.2004 року було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 2,170 гектарів, в межах згідно з планом, що розташована на території Чернинської сільської ради, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, серії [NUMBER] та зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 50. Але земельну ділянку 13.12.2016 року було зареєстровано в Державному земельному кадастрі та присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Тобто державний акт було видано, а земельну ділянку зареєстровано вже після смерті [PERSON]. В зв'язку з цим, позивач захистити своє право на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва фактичною площею 2,1698 га, що розташована на території Чернинської сільської ради Таращанського району Київської області може вирішити шляхом звернення до суду з даним позовом про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] та скасування його державної реєстрації. Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року (справа № 6-103 цс 12). Також, згідно з висловленою Верховним Судом України у постанові від 4 червня 2014 р. у справі № 6-46цс14 правовою позицією, державні акти на право власності на земельні ділянки можуть визнаватися судами недійсними з метою захисту порушених прав на землю без визнання недійсним рішення органу влади, на підставі якого такий акт виданий, у випадках видання державних актів на право власності на земельні ділянки з порушенням вимог закону, всупереч рішення чи угодам. У цьому разі таке визнання є, на думку cуду, належним та самостійним способом поновлення порушених прав на земельну ділянку в судовому порядку. У якості прикладу cуд послався на ухвалу від 30 жовтня 2013р. Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка, застосувавши ст. 155 ЗК України, визнала помилковим висновок суду апеляційної інстанції про неможливість визнання недійсним державного акта, оспореного з підстав перевищення указаного в ньому розміру земельної ділянки над розміром, зазначеним у рішенні сільської ради про надання землі у власність. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Також, слід зазначити, що зважаючи на позицію Верховного Суду України викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно положень ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Тобто власник порушеного права може скористатися цілком конкретним способом захисту свого права. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. З огляду на матеріали справи, судом були встановлені докази того, що відповідачем були порушені права позивача щодо користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна. Обставини, які б вказували, що [PERSON] при житті набула або володіла земельною ділянкою площею 2,1698 га неправомірно, або, що на неї окрім позивача, в порядку спадкування, чи з інших підстав, претендують інші особи, в суді не встановлено. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, що набрало законної сили є однією з підстав для реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судовий збір суд залишає за позивачем. Враховуючи викладене, з огляду на правові позиції, викладені Пленумом Верховного Суду України в постанові від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року у справі № 6-103цс12, Верховним Судом України у постанові від 4 червня 2014 р. у справі № 6-46цс14,

Outcome: approved