Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

Представник позивача Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк»- Чепіга Д.О. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 13.05.2013 року відповідачка [PERSON] отримала кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Вказує, що при підписанні анкети-заяви відповідачка [PERSON] ознайомилася та погодилася із Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також Тарифами банку, які разом становлять між ними Договір про надання банківських послуг. Зазначає, що відповідачка [PERSON] , уклавши з позивачем Договір та отримавши грошові кошти, не виконує належним чином свої договірні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем. Станом на 30.09.2019р. відповідачка [PERSON] заборгувала Банку за вказаним договором кошти в сумі 80 781,90 гривень, з яких 1957,09 грн. - заборгованість за кредитом, 71223,36 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 3278,50 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3822,95 грн. - штраф (процентна складова). Враховуючи наведене, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача 80 781, 90 грн. заборгованості за кредитним договором б/н від 13.05.2013р. та понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1921 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, подав до суду клопотання про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, однак у судове засідання не з`явилася без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, відзиву не подала. Як вбачається із матеріалів справи судові повістки відповідачці надсилалась рекомендованим листом з повідомленням за місцем її проживання, що зареєстроване у встановленому законом порядку, та такі повернулися із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». Відомості про будь-яку іншу адресу місця знаходження відповідачки чи про її офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місця знаходження від відповідачки не надходило. Крім того, відповідачку було повідомлено про час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на офіційному веб-сайті судової влади. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд приходить до висновку, що відповідачка вважається повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. Ухвалою судді від 24.12.2019 року позовну заяву АТ КБ «Приватбанк» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Ухвалою суду від 01.07.2020 року постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідачка належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки суду не повідомила, а також враховуючи те, що позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, судом вирішено ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 13.05.2013р. між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір у вигляді анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з умовами якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У вказаній вище анкеті-заяві, зазначено, що відповідачка згідна з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Отже, позивачем доведено, що з моменту оформлення відповідачкою [PERSON] анкети-заяви, для оформлення якої нею надано свої анкетні дані, відомості про соціальний статус, копію паспортного документу та контактну інформацію, між нею та банком укладено кредитний договір шляхом приєднання до запропонованого банком договору. Позивач виконав свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг в повному обсязі, надавши відповідачці можливість розпоряджатись кредитними коштами. Відповідачка [PERSON] свої обов`язки за кредитним договором №б/н від 13.05.2013року належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості, а тому Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості, яка за розрахунками банку станом на 30.09.2019 року становить 80 781,90 гривень, з яких 1957,09 грн. - заборгованість за кредитом, 71223,36 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом, 3278,50 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 3822,95 грн. - штраф (процентна складова). Крім копії анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підтвердження своїх вимог до матеріалів позовної заяви позивачем надано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку; витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» («Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold»), розрахунок заборгованості за договором №б/н від 13.05.2013 року станом на 30 вересня 2019 року та копію паспорта відповідачки [PERSON] . Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пред`являючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач просить стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість, яка складається з заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за нарахованими відсотками, заборгованості за пенею та комісією, а також штрафами за несвоєчасне погашення кредиту. При цьому суд звертає увагу на те, що у анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентної ставки за користування кредитними коштами, відсутні і умови щодо відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, тобто відсутні відомості про оформлення відповідачкою [PERSON] кредитного договору на умовах, обумовлених у позові. У постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтовуючи право вимоги, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, позивач посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», тоді як у вказаному витягу міститься чотири різних видів тарифів, що встановлені для різних видів карт ((«Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold»)), а також на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг. При цьому, ані Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», ані Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять власноручного підпису позичальника [PERSON] , а тому не можуть вважатися доказами на підтвердження умов кредитування. Відтак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов відповідачка розуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за порушення виконання зобов`язання саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тобто, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Розрахунок заборгованості за договором № б/н від 13.05.2013 року відносно відповідачки станом на 30.09.2019р. підписаний від імені представника банку без зазначення прізвища, імені та по батькові останнього та його посади. Розрахунок заборгованості за договором №б/н від 13.05.2013 року не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни позову. Довідки про умови кредитування чи тарифи обслуговування кредитних карт, які б містили підпис відповідачки [PERSON] про ознайомлення з ними, - в матеріалах справи відсутні. Будь-які інші докази, які б підтверджували те, що відповідачка [PERSON] розуміла умови отримання кредиту (в тому числі докази щодо періодичного погашення відповідачкою тіла кредиту та відсотків, і т.ін.), в матеріалах справи також відсутні. Позивачем в порушення ст.81 ЦПК України, не надано доказів того, що на момент отримання відповідачкою кредитних коштів вона розуміла умови отримання кредиту, в тому числі щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а також пені і штрафів за порушення виконання зобов`язання саме у тих розмірах і порядках нарахування, що зазначені в документах, що додані банком до позовної заяви. Ненадання позивачем доказів на підтвердження умов кредитування позбавляє суд можливості перевірити розмір визначених позивачем сум заборгованості по нарахованих процентах, нарахованій пені та штрафах. При цьому суд вважає, що позивачем свідомо було подано наявні у матеріалах справи докази, які останній вважав достатніми для підтвердження своїх позовних вимог. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також неустойки за порушення боржником зобов`язання. Таким чином, вимоги та доводи позивача АТ КБ «Приватбанк» щодо необхідності та підставності стягнення з відповідача процентів та неустойки (пені, комісії, штрафів) не знайшли свого підтвердження. Більше того, з урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року, справа № 342/180/17 зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. В свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище постанові зауважила, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Цим самим касаційний суд прийшов висновку про укладеність кредитного договору в силу вимог закону, та, як наслідок, врахувавши, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Зокрема, згідно наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості розмір фактично отриманих коштів, які не були повернуті позивачу відповідачкою [PERSON] , становить 1957,09 грн. - заборгованості за тілом кредиту, що є коштами, які були надані позивачем у розпорядження відповідачки та нею використані без їх повернення. Відтак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд вважає, що у даному випадку наявні підстави для стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості за тілом кредиту, що згідно розрахунку позивача становить 1957,09 грн. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають до задоволення в частині стягнення з відповідачки заборгованості за кредитом у розмірі 1957,09 грн. В іншій частині вимоги позивача, зокрема щодо необхідності та підставності стягнення з відповідачки процентів та неустойки (пені, комісії, штрафів) не знайшли свого підтвердження, що свідчить про їх необґрунтованість та безпідставність. Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно платіжного доручення від 30.10.2019р. позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн. З огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено частково (на 2,42%(1957,09 грн./80781,90грн.х100), то на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 46,49 грн. (1921 грн.*2,42%).

Outcome: partial