Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

\~ \~ \~ \~Представник позивача адвокат Маліченко Д.В. в інтересах [PERSON] звернувся до суду до Держави України в особі Державної казначейської служби України та Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що визнаний неконституційним у розмірі 35880 грн., яку просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача та витрати на правову допомогу у сумі 3315 грн. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач має статус учасника бойових дій, якому відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»\~передбачена щорічно до 5 травня виплата разової грошової допомоги у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Зміни, внесені до\~Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», щодо визначення розміру вказаної разової грошової допомоги Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України, визнано такими, що не відповідають\~Конституції України\~(є неконституційними) згідно з\~рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008. 27 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України визнано таким, що не відповідає\~Конституції України\~(є неконституційним) положення Бюджетного кодексу України\~у частині, яка передбачає, що норми і положення статей\~12,\~13,\~14,\~15\~та\~16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»\~застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. У позові зазначає, що за 2015-2019 роки позивачу фактично було виплачено суму коштів в розмірі 14840 грн. Тому у вказаний період йому як учаснику бойових дій не доплачено 35880 грн. (із наведеного в позові розрахунку: 50720 грн. - 14840 грн.). Вважає, що діями держави у вигляді прийняття такого закону порушено Конституцію України та право власності позивача на отримання виплат у повному розмірі, а тому має бути здійснена компенсація за рахунок коштів Державного бюджету України. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 09.09.2020 року відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.19). 21.10.2020 року відповідач Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області надав до суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнає в повному обсязі з таких підстав. Позивач [PERSON] дійсно має статус ветерана війни учасника бойових дій та має право на отримання щорічної разової допомоги до 5 травня, виплата якої передбачена\~Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2015-2019 роки [PERSON] Центром проводилася у розмірах, визначених постановами Кабінету Міністрів України (далі КМУ), норми яких є чинними та неконституційними не визнавалися. З набуттям чинності\~Закону України від 28.12.2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин»\~на законодавчому рівні КМУ надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 05 травня, встановленого\~ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». На виконання зазначених приписів\~Бюджетного кодексу України\~урядом прийнято відповідні постанови щодо порядку проведення виплат щорічної разової грошової допомоги. Зазначає, що\~рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020\~набирає чинності з дня ухвалення та зворотної дії не має. Разом із тим, одним із головних завдань Центру є підготовка документів на виплату всіх видів соціальної допомоги, інших грошових виплат, здійснення контролю за правильністю призначення, перерахунку, нарахування і виплати всіх видів соціальної допомоги, інших грошових виплат. Водночас, визначення розміру щорічної разової грошової допомоги, виплата якої передбачена\~Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»\~не належить до повноважень Центру. Крім того, посилаючись на положення\~ст.56 Конституції України, зазначає, що будь-якого рішення про визнання рішення, дій чи бездіяльності Центру неправомірними судом не приймалося. Щодо питання відшкодування витрат на правову допомогу відповідач категорично заперечує проти їх стягнення, оскільки позивачем не надано документальних доказів щодо сплати коштів за надання професійної правничої допомоги. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі за безпідставністю. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ч.1\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями\~ст.5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] має статус учасника бойових дій та користується пільгами, встановленими законодавством України для ветеранів війни, у тому числі\~Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 22 серпня 2013 року (а.с.9,17). На запит адвоката Малофєєва А.І. в інтересах позивача [PERSON] Центром по нарахуванню та здійснення соціальних виплат у Полтавській області надано відповідь №М-33/9 від 24.07.2020 року, згідно з якою щорічна грошова допомога до 5 травня за 2015-2019 роки виплачена у розмірі, що відповідає чинному законодавству (а.с. 10,11-12). Як зазначено у позові, позивач вважає, що виплати разової грошової допомоги до 05 травня у розмірах, встановлених КМУ, є меншими, ніж п`ять мінімальних пенсій за віком, а тому є збитками, які має відшкодувати держава відповідно до ч. 3\~ст. 152 Конституції України. Позивач звернувся із вимогою про відшкодування майнової шкоди внаслідок дії акта (закону), що визнаний неконституційним. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України\~встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Статтями\~12\~та\~13 Закон України від 22 жовтня 1993 року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»\~(далі - Закон №3551-XII)\~встановлено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, та пільги особам з інвалідністю внаслідок війни. Законом України від 25 грудня 1998 року №367-XIV «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»\~(далі - Закон №367-XIV)\~статтю 12 Закону №3551-XII\~доповнено частиною такого змісту: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком». Пунктом 20\~розділу ІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України від 28 грудня 2007 року №107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~норми статей 12 та 13 Закону №367-XIV викладено у новій редакції, за змістом якої разова грошова допомога учасникам бойових дій та інвалідам війни до 5 травня виплачується щорічно у розмірі, який визначається КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Однак\~рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008\~у справі №1-28/2008 вказані зміни визнано такими, що не відповідають\~Конституції України\~(є неконституційними). Разом з тим,\~Законом України від 28 грудня 2014 року №79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин»\~розділ VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України\~було доповнено\~\~пунктом 26 (далі -\~Закон №79-VIII), яким установлено, що норми і положення, зокрема, статей\~12,\~13,\~14,\~15\~та\~16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»\~застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020\~у справі №1-247/2018(3393/18) визнано неконституційним положення пункту 26\~розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України\~у частині, яка передбачає, що норми і положення статей\~12,\~13,\~14,\~15\~та\~16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»\~застосовуються у порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказані обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом до держави Україна в особі відповідачів про відшкодування шкоди, заподіяної актом, що визнаний неконституційним, відповідно до приписів ч.3\~ст.152 Конституції України, як норми прямої дії, та ст.ст.1166,\~1175 ЦК України. Частинами першою, другою\~статті 152 Конституції України\~встановлено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають\~Конституції України\~або якщо була порушена встановлена\~Конституцією України\~процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.\~Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічні положення відображені у\~статті 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Із резолютивної частини\~рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року №3-р/2020\~вбачається, що положення пункту 26\~розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України\~визнане неконституційним і втрачає чинність з дня\~ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Відповідно до частини першої\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Це означає, що за загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно-правовий акт), під час дії якого вони настали. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України. Згідно з висновками щодо тлумачення змісту\~статті 58 Конституції України, викладеними у\~рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від 05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той\~закон\~або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія\~закону\~та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим\~законом\~або іншим нормативно-правовим актом. До прийняття\~Конституційним Судом України рішення від 27 лютого 2020 року №3-р/2020\~підлягали застосуванню\~постанови КМУ від 31 березня 2015 року № 147, від 02 березня 2016 року № 141, від 05 квітня 2017 року № 223, від 14 березня 2018 року №170 та\~від 20 березня 2019 року №237, які були прийняті на виконання пункту 26\~розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України. На думку сторони позивача, шкоду йому завдано у зв`язку з прийняттям\~закону, який визнано неконституційним, а саме пункту 26\~розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.\~\~ Відповідно до приписів\~статті 56 Конституції України\~кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень. Як встановлено частиною третьою\~статті 152 Конституції України, матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому\~законом\~порядку. Відповідно до ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У п.1, п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~роз`яснено, що відповідно до\~ст.8 Конституції\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Як зазначено в\~статті 8 Конституції України, вона має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, а відтак суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого\~закону\~чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності\~Конституції\~і в усіх необхідних випадках застосовувати\~Конституцію\~як акт прямої дії. Судові рішення мають грунтуватись на\~Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує\~Конституцію\~у разі коли правовідносини, що розглядаються судом,\~законом України\~не врегульовано. Підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначає\~Цивільний кодекс\~України (далі ЦК). Стаття 1166 ЦК України\~визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у\~Главі 11 ЦК України\~та ст.ст.1173-1175 ЦК України. Згідно зі\~статтею 1175 ЦК України\~шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування врегульовано в\~статті 21 Цивільного кодексу України. В частині другій цієї\~статті Кодексу\~зазначено, що суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Зміст\~статті 1175 Цивільного кодексу України\~дає підстави для висновку про її застосування у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Визнання Конституційним Судом України окремих положень\~закону\~неконституційними не вважається тотожним визнанню нормативно-правового акту незаконним. Статтею 170 ЦК України\~передбачено, що держава здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Зобов`язання держави в деліктних правовідносинах виконує Державна казначейська служба України, на яку постановою КМУ покладена функція по здійсненню управління наявними коштами Державного бюджету України. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, оскільки згідно з п.п.1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~постановою КМУ від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України\~(в редакції, чинній на момент звернення до суду з даним позовом) Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до\~закону\~шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Аналіз указаних вище норм свідчить про те, що положення\~ст.1175 ЦК України\~підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню. При цьому, положення ч.3\~ст.152 Основного Закону\~прямо відсилається на спеціальний\~закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не може здійснюватися в іншому, аніж у встановленому\~законом\~порядку. Посилання позивача на положення\~ст.1175 ЦК України\~є безпідставним, оскільки вказана норма встановлює, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Таким чином, вказана норма права не поширюється на спірні правовідносини, оскільки вона врегульовує відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований, а не\~законом, визнаним неконституційним. У свою чергу, шкода це будь-яке знецінення блага, що охороняється правом, тому її поділяють на майнову і немайнову. Поряд із поняттям «шкода» законодавець використовує поняття «збитки». Так,\~стаття 22 ЦК України\~передбачає можливість відшкодування збитків особі у результаті порушення її цивільного права. Як визначено частиною другою означеної статті збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, збитки це грошова оцінка шкоди, яка має місце у разі неможливості відшкодування шкоди в натурі, і\~стаття 22 ЦК України\~практично визначає лише такий спосіб захисту, як відшкодування збитків у результаті порушення саме цивільного права особи, тоді як предметом даного спору є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої щорічної грошової допомоги до 5 травня, виплачуваної учасникам бойових дій. Разом з цим суд зазначає, що такі виплати не можна вважати збитками у розумінні\~ст.22 ЦК України. Суми виплати, заявлені позивачем («недоплачена сума коштів» щорічної грошової допомоги до 5 травня), не підпадають під визначення збитків у\~статті 22 ЦК України\~та не можуть бути відшкодовані в порядку\~статті 25 Бюджетного кодексу України\~за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування збитків та виплата щорічної грошової допомоги до 5 травня відносяться до різних сфер правового регулювання. При цьому ч. 2 \~ст.\~1\~ЦК України\~встановлює правило, згідно з яким до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. А тому норми\~статті 1175 ЦК України\~навіть за аналогією\~закону\~застосуванню не підлягають. При вирішенні спору суд також враховує висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц, в якій, крім іншого, зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Проаналізувавши наведене, суд дійшов висновку, що відсутні підстави вважати, що позивачу заподіяні збитки при виплаті щорічної грошової допомоги до 5 травня внаслідок прийняття акта (п. 26\~розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України), який визнаний неконституційним, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України, а тому оскільки у задоволенні позову відмовлено, при цьому позивач звільнений від сплати судового збору, питання про відшкодування судового збору не підлягає вирішенню та покладається на рахунок держави, а інші витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, на правову допомогу, відповідно до п.2 ч.2\~ст.141 ЦПК України\~покладаються на позивача.

Outcome: dismissed