Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-13 00:00:00

Представник позивача за довіреністю Кіріченко В.М. у листопаді 2019 року звернувся до суду з указаним позовом, який мотивував тим, що [PERSON] відповідно до укладеного договору від 27.09.2010 отримав кредит у розмірі 2400 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, зокрема, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. [PERSON] не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, тобто не виконав зобов`язання за договором. Станом на 30.09.2019 утворилась заборгованість в сумі 46486,08 грн., яка складається з: 775,13 грн. заборгованість за кредитом; 39665,73 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3355,41 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 2189,81 грн. штраф (процентна складова). Посилаючись на указані обставини, представник позивача просить суд стягнути із відповідача 46486,08 грн.заборгованості за договором та судові витрати, понесені при зверненні до суду. Ухвалою суду від 22.11.2019 було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.44). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти позову у повному обсязі, письмовий відзив на позов не подав, але у судовому засіданні пояснив, що отримував лише одну кредитну картку у 2010 році, якою дійсно користувався приблизно до 2013 року, постійно сплачував кошти на повернення кредиту, відсотків. Після закінчення строку дії указаної картки іншої кредитної картки не отримував і коштів кредитних не витрачав. У жовтні 2015 року був мобілізований на військову службу в особливий період в зону АТО. У військовій частині представником «Приватбанк» видавались всім картки для зарахування грошового забезпечення, при цьому одночасно з карткою для виплат нову кредитну картку не отримував, а тому заперечує правдивість даних довідки, наданої позивачем до суду про факт видачі йому 01.10.2015 другої кредитної картки. Також [PERSON] вважав, що нарахування позивачем відсотків та неустойки за період його участі в АТО є безпідставним, а вся його кредитна заборгованість погашена, у тому числі за рахунок автоматичного списання позивачем без його відома коштів з його картки для виплат, на яку зараховувалось грошове забезпечення. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із таких мотивів. \~ \~ \~ \~ Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. За приписами статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом установлено, що 27.09.2010 [PERSON] підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 10). У вказаній Заяві зазначено, що разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, вони складають договір про надання банківських послуг, з якими позичальник ознайомився і погодився, що підтвердив своїм підписом у Заяві. Крім того,\~ [PERSON] \~27.09.2010\~підписав Довідку\~про умови\~кредитування з\~використанням кредитки\~«Універсальна»,\~30\~днів пільгового\~періоду»,\~за умовами\~якоїрозмір відсотків за користуванням кредитом на рік становить 36,00 % на суму залишку заборгованості за кредитом, розмір щомісячних платежів складає 7% від заборгованості, що має бути сплачений не пізніше 25 числа місяця наступного за звітним; за несвоєчасне погашення заборгованості передбачена пеня у розмірі: пеня 1 (базова відсоткова ставка за договором/30 обчислюється за кожен день прострочення кредиту) + пеня 2 (1% від заборгованості, але не менше 30 грн. на місяць, нараховується раз на місяць); за несвоєчасне погашення заборгованості більше, ніж на 30 днів передбачений штраф - 500 грн. + 5% від заборгованості (а.с.11). З довідки позивача про видані [PERSON] кредитні картки установлено, що відповідач за договором від 27.09.2010 отримав картку з номером [NUMBER] з терміном дії до червня 2014 року (а.с.89). Факт отримання 27.09.2010 року картки з номером [NUMBER] відповідач не заперечив. Отже, позивачем доведено, що між сторонами 27.09.2010 був укладений договір, строк якого закінчився 30.06.2014 року, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На підставі виписки про рух коштів по рахунку [PERSON] судом установлено, що відповідач використовував з 28.09.2010 по 01.12.2013 року кредитні кошти з картки з номером [NUMBER] шляхом зняття готівки у банкоматі, поповнення рахунку мобільного телефону тощо. При цьому відповідач протягом цього ж періоду систематично поповнював указану картку готівковими коштами через термінал самообслуговування чи у відділенні банку (а.с.84-88). Позивач у довідці, поданій суду, також вказав, що відповідачу було видано іншу кредитну карту № [NUMBER] з датою відкриття 01.10.2015, строком дії до березня 2019 року (а.с.89). Отже, виходячи з указаної довідки за версією позивача відповідач з 27.09.2010 по 30.06.2014 рік мав кредитну картку, потім більше, ніж рік не мав діючої кредитної картки, а потім отримав другу картку, яка діяла у період з 01.10.2015 по 31.03.2019 року. [PERSON] заперечив факт отримання кредитної картки № [NUMBER] та відповідно факт користування нею. З огляду на приписи статей 207, 1055 ЦК України, які передбачають, що кредитний договір укладається у письмовій формі і має бути зафіксований у відповідному одному або кількох документах, що підписаний сторонами, а тому довідка позивача (а.с.89) не є належним письмовим доказом укладення сторонами кредитного договору 01.10.2015 з отриманням кредитної картки з відповідним кредитним лімітом, умовами користування ним. Позивач на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України в обґрунтування підстав нарахування відсотків, пені, штрафів у період після закінчення строку дії картки з номером [NUMBER] не надав до суду належних доказів на підтвердження факту укладення з відповідачем іншого кредитного договору після 30.06.2014 року з відповідними умовами кредитування. Ухвалою суду від 16.01.2020 у позивача за клопотанням [PERSON] на підставі статті 84 ЦПК України було витребувано письмові докази, які б підтверджували фат отримання відповідачем кредитної картки № [NUMBER] , яка відкрита 01.10.2015 із терміном дії до 03/19, тобто підписану відповідачем Анкету-заяву від 01.10.2015, довідку про умови кредитування з інформацією про тип картки тощо (а.с.78). Позивачем не надано до суду жодних з указаних доказів, що були витребувані судом, пояснень причин неподання таких доказів чи причин їх відсутності також до суду не було подано. У позивача було достатньо часу для подання до суду зазначених вище доказів, а тому суд вважає, що будь-яких об`єктивних перешкод у позивача для виконання покладеного на останнього обов`язку доказування в суді першої інстанції немає. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що між ним та [PERSON] були договірні відносини, які б виникли на підставі відповідного кредитного договору у період після 30.06.2014 року. Натомість позивач відповідно до виписки про рух коштів по рахунку (а.с.84-88) та розрахунку заборгованості (а.с.7-9) з 01.07.2014 року після закінчення строку дії картки № [NUMBER] продовжував списувати з указаної картки відсотки за користування кредитом, відповідні суми пені та штрафів, а відповідач в указаний період кредитною карткою не користувався. Станом на момент закінчення строку дії картки з номером [NUMBER] - 30.06.2014 року відповідно до доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості борг [PERSON] з урахуванням повернутих коштів склав 775 грн. 13 коп. за тілом кредиту, 347 грн. 59 коп. відсотків за користування кредитом, 500 грн. пені. (а.с.7-9). Проте, позивач поряд з тілом кредиту 775 грн. 13 коп. просив стягнути нараховані, у тому числі після закінчення строку дії указаної картки станом на 30.09.2019 - 39665,73 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 3355,41 грн. заборгованості за пенею та комісією; 500,00 грн. штрафу (фіксована частина); 2189,81 грн. штрафу (процентна складова). Нарахування позивачем відсотків та неустойки після 30.06.2014 року є необґрунтованим, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, неустойку, які передбачені договором, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, проценти та неустойка нараховуються в межах дії договору (карти), який в даному випадку спливає із закінченням дії карти. Позивач має право після закінчення строку дії картки на стягнення відповідних виплат за статтею 625 ЦК України, але таких вимог позивач не заявив. Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12. Отже, після 30.06.2014 нарахування позивачем відсотків на суму кредиту не повернутого [PERSON] та неустойки є безпідставним. Крім того, відповідач 21.07.2015 року був призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період, а з 14.10.2015 по 09.12.2015, 21.12.2015 по 14.03.2016, 04.05.2016 по 19.07.2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції (а.с.73-75). Отже, до періоду заборгованості, яка є предметом позову у цій справі, увійшов період перебування відповідача на військовій службі в особливий період. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції. Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», який набрав чинності 08.06.2014 року, внесено зміни до статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», яку доповнено частиною 15 наступного змісту «військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються». В Україні особливий період розпочався з моменту набрання чинності Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року, тобто з 18.03.2014 року, і який триває по теперішній час. З урахуванням викладених правових норм у період з 21.07.2015 по 19.07.2016 штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань, а також проценти за користування кредитом позивачем не повинні нараховуватись відповідачу, не лише через ненадання позивачем доказів на підтвердження існування договірних відносин між сторонами в указаний період, а і у тому числі через перебування [PERSON] на військовій службі в особливий період. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено підстави нарахування заборгованості станом на 30.06.2014 року, яка складається з 775 грн. 13 коп. за тілом кредиту, 347 грн. 59 коп. відсотків за користування кредитом, 500 грн. пені. Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з [PERSON] 500,00 грн. штрафу (фіксована частина) та 2189,81 грн. штрафу (процентна складова) суд зазначає таке. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Ураховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Отже, вимоги позивача про стягнення штрафів одночасно з пенею за одне й те саме порушення - строків виконання зобов`язань є безпідставними і задоволенню не підлягають. Водночас суд дійшов висновку, що відсутні підстави і для стягнення з відповідача заборгованості станом на 30.06.2014 року, яка складається з 775 грн. 13 коп. за тілом кредиту, 347 грн. 59 коп. відсотків за користування кредитом, 500 грн. пені, оскільки указана сума була повернута [PERSON] до звернення позивача з цим позовом до суду. Так, із розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів та види транзакцій за основною кредитною карткою [PERSON] № [NUMBER] , наданих позивачем до суду установлено, що 16.10.2015, 21.10.2015, 30.10.2015, 29.02.2016, 17.11.2016, 19.12.2016 та 28.08.2018 було здійснено автоматичне погашення простроченої заборгованості на загальну суму 6003,27 грн. шляхом списання позивачем цих сум з дебетової картки відповідача для виплат (а.с.7-9, 84-88). Таким чином, ураховуючи, що сума сплачених відповідачем після 30.06.2014 у рахунок погашення кредиту коштів (6003,27 грн.) перевищує суму боргу за тілом кредиту 775,13 грн., 347 грн. 59 коп. відсотків за користування кредитом, 500 грн. пені станом на момент закінчення строку дії кредитного договору від 27.09.2010, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Оскільки позов задоволенню не підлягає, сплачена позивачем сума судового збору не може бути стягнута з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed