Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] у грудні 2018р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням: квартирою [ADDRESS] , що є підставою для зняття її з реєстраційного обліку за даною адресою. І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підстави свідоцтва про право власності на житло від 29 жовтня 1993 на праві приватної власності [PERSON] нежить трикімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідач - [PERSON] є рідна донька позивачки, яка багато років назад виїхала до Росії де проживає до теперішнього часу. Речей відповідача у квартирі позивача немає. Позивач неодноразово спілкувалась з відповідачкою про необхідність зняття її з реєстраційного обліку, але враховуючи стан в країни вона в Україну не приїде. У зв`язку з тим, що відповідач зареєстрована у спірної квартири, має гарний дохід, позивач не має можливості оформити субсидію, витрати на комунальні послуги великі (а.с.2-5). В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позову з підстав викладених у ньому. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. 29.12.2018 року дану позовну заяву залишено без руху (а.с.24). 21.01.2019 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків (а.с.20-21). 12 лютого 2019 року у даній справі відкрито загальне позовне провадження (а.с.27). 04 березня 2019 року від третьої особи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності (а.с.29-30). 04 березня 2019 року ухвалою судді доручено компетентному суду Російської Федерації, юрисдикція якого розповсюджується на територію місця мешкання відповідача, а саме: [ADDRESS] , вчинити такі процесуальні дії: з`ясувати у відповідача [PERSON] : - Чи визнає вона позов? - Якщо ні, викласти свої пояснення і заперечення по суті позову? Провадження по справі зупинено до надходження відповіді від іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання правової допомоги, вручення документів (а.с.33). 04.04.2019 року Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області повернуто матеріали у зв`язку з ненаданням всіх документів з перекладом на російську мову (а.с.37-40). 10.04.2019 року повторно направлено доручення про виконання окремих процесуальних дій на території Російської Федерації (а.с.41). 08 травня 2019 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшла нотаріально посвідчена заява з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнає та просить задовольнити. Вона проживає в Росії, житлом забезпечена, проте приїхати в Україну для добровільного зняття з реєстрації не має можливості. Оскаржувати рішення суду не буде (а.с.44-45). 08 травня 2019 року від Головним територіальним управлінням юстиції у Дніпропетровській області надійшло повідомлення про направлення на виконання доручення (а.с.46-47). 10 червня 2019 року ухвалою судді поновлено провадження у справі, закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.49). 10 червня 2019 року в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Під час розгляду справи судом, заслухано представника позивача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи, допитано свідків. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29 жовтня 1993 - виданого трестом «Дніпротрансбуд», згідно з розпорядженням №[NUMBER] (а.с.8). З довідок № 116 від 13.03.2018р. та № 65 від 03.12.2018р. виданих Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Молода гвардія» в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] та її дочка [PERSON] . [PERSON] за даною адресою не проживає з 09.06.2010 року і по теперішній час (а.с.9). Відповідно до довідки Усть-Невінсько сільради Кочубєєвського району Ставропольського краю № 217 від 07 вересня 2017 року [PERSON] , [INFO] дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 19 листопада 1986 року по теперішній час (а.с.10). Згідно актів Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Молода Гвардія» від 13 березня 2018 року, 30 липня 2018 року [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 2010 року (а.с.11-12). Відповідно до довідки про доходи від 12.11.2018 року № 18 за 2018 рік та довідки з УПФР від 13.11.2018р. [PERSON] працює і отримує доходи в Російській Федерації, а також пенсію за віком (а.с.13-14). ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право на повагу до житла гарантує і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У відповідності до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, тощо. У відповідності до ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Так, згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження цим майном. У відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживаютьразом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. В судовому засіданні доведено, а також визнано відповідачем, що [PERSON] в спірній квартирі не проживає понад дев`ять років без поважних причин, витрат по оплаті комунальних послуг, які нараховуються виходячи з кількості зареєстрованих не несе, перешкод в користуванні у неї не було. Зiбранi у справi докази та їх належна оцiнка дають підстави для задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40грн.

Outcome: approved