Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Представник Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» (далі по тексту - позивач, КП «Спецжитлофонд») звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] (далі по тексту - спірне нерухоме майно, квартира). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що будинок [ADDRESS] закріплений за КП «Спецжитлофонд» на праві повного господарського відання на підставі Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.04.2012 № 656 «Про реконструкцію з влаштування надбудови житлового будинку на [ADDRESS] » (далі по тексту - Розпорядження). На виконання п. 3 Розпорядження позивачем було здійснено перевірку житлового будинку за вказаною адресою та встановлено, що відповідачка хоч і зареєстрована у спірній квартирі, однак не проживає в ній тривалий час. З огляду на зазначене, оскільки відповідачка тривалий час не проживає у спірному жилому приміщенні, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі не цікавиться квартирою, при цьому жодних перешкод відповідачці у користуванні квартирою ніхто не чинить, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Підставою для звернення до суду вказує те, що відповідачка створює перешкоди позивачу у реалізації права господарського відання шляхом здійснення права користування спірною квартирою. Від відповідачки відзив не надходив. 06.04.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Кондратенко О.О. по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 05.10.2020 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О., на підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва від 01.10.2020 № 01-08-890 та Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2020, справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 16.11.2021 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутність заперечень з приводу прийняття заочного рішення. Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, справу розглядати за його відсутності, проти заочного порядку розгляду справи не заперечував. У своїх поясненнях додатково зазначив, що будинок № 32 та [ADDRESS] є одним і тим самим будинком. Відповідач у судове засідання не з`явився, судом вживались заходи щодо повідомлення останнього про дату, час та місце проведення судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно положень ч. 1, 2 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, розглянувши подані позивачем документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У свою чергу, згідно із ч.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1-2 ст. 136 Господарського кодексу України (далі по тексту - ГК України), право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Відповідно до ч. 4 ст.136 ГК України, щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України). Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] перебуває у власності Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (Інформаційна довідка № 268985248 від 04.08.2021). Вказаний будинок закріплений за КП «Спецжитлофонд» на праві повного господарського відання. На підставі п. 3 Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20.04.2012 № 656 «Про реконструкцію з влаштування надбудови житлового будинку на [ADDRESS] », позивачем проведено перевірку житлового будинку за вказаною адресою. Відповідачка - [PERSON] , [INFO] у спірній квартирі зареєстрована з 31.05.1994. Водночас, як було встановлено у судовому засіданні, відповідачка у квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться, що підтверджується Актами обстеження житлового приміщення від 05.11.2013, 17.01.2014, 08.08.2017, 16.05.2018 та Актами про фактичне не проживання від 11.02.2019, 26.11.2019. Перешкод, які б чинились відповідачці у користуванні квартирою судом не встановлено. У свою чергу, реєстрація відповідачки у спірній квартирі створює перешкоди позивачу у реалізації права господарського відання та здійснення права користування спірною квартирою. Сама відповідачка у судове засідання не з`явилась, відзив на позовну заяву не надала, встановлені у судовому засіданні обставини відповідними доказами не спростувала. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). При цьому, частиною першою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір у розмірі 2102, 00 грн. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved