Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Представник заявника у квітні 2018 р. звернувся до суду із вказаною заявою, посилаючись на те, що вона народилась в Київській області, згідно свідоцтва про народження, батько заявниці по національності «українець», а мати та баба «єврейка». З метою зміни місця проживання до Федеративної Республіки Німеччини, заявник звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану щодо зміни національності з «українки» на «єврейку», проте заявник отримала відмову, у звязку з відсутністю підстав для проведення таких змін. Заявник просить встановити факт її приналежності до національності «єврейка», зобовязати відділ державної реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису про народження в частині зміни національності мати заявника та самого заявника з «українка» на «єврейка». Встановлення даного факту необхідне для збереження своєї національності, культурної, релігійної самобутності та можливістю виїзду в Німеччину для постійного місця проживання. Ухвалою суду від 18.04.2018 р. заяву залишено без руху з підстав наявності недоліків. Ухвалою суду від 15.0.2018 р. відкрито провадження у справі. Представник заявника в судовому засіданні вимоги заяви підтримав, посилаючись на обставини, зазначені в заяві. Представник заінтересованої особи в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, надіслав листа про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 53). Суд, заслухавши пояснення представника заявника, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] в селищі Октябрське, Києво-Святошинського району Київської обл., що підтверджується свідоцтвом про народження від 19.10.1962 р. (а.с. 9-10). З копії вказаного свідоцтва вбачається, що батьком заявниці є [PERSON], за національністю «українець», а мати [PERSON], за національністю «єврейка». Зі свідоцтва про народження мати заявника [PERSON], дошлюбне прізвище якої було «[PERSON]» вбачається, що її матірю (бабусею заявника) є [PERSON], яка за національністю є «єврейка», батьком (дідом заявника) є [PERSON], за національністю «українець» (а.с. 17). Після реєстрації шлюбу заявник змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 11-12). За змістом ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Частиною 2 вказаної статті визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Як роз'яснено у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року за №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно ззаконом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Вказана вище норма цивільного процесуального законодавства не передбачає можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту національності. Хоча зазначений перелік справ не є вичерпним, проте зі змісту зазначених норм вбачається, що суд може встановлювати факти, які тягнуть для заявника правові наслідки. Встановлення факту національності не тягне для заявника правових наслідків в Україні, що підтверджується також, зокрема, і відсутністю у заяві вказівки на конкретне наслідкове значення. Також, в заяві не зазначено та до неї не долучено доказів, які б підтверджували, що встановлення факту національності породжує для заявника правові наслідки, які передбачені іноземним законодавством. Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин, ратифікованої 09.12.1997 р. Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин», кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Статті 1 та 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» гарантують громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної свідомості і самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід'ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян країни, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. На сьогоднішній день в законодавстві України відсутні норми, які передбачають настання певних юридичних наслідків або набуття немайнових чи майнових прав в залежності від національності особи. З огляду на правовий зміст Закону України «Про національні меншини в Україні», який проголошує рівність політичних, соціальних, економічних та культурних прав і свобод громадян України незалежно від їх національного походження, та враховуючи, що за чинним українським законодавством жодний документ, що посвідчує особу громадянина, його національності не визначає, факт належності особи до певної національності не має юридичного значення, а отже вказаний факт не може бути встановлений в судовому порядку. Листом Верховного Суду України від 01.12.2012 р. «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», витяг з якого опубліковано в журналі «Вісник Верховного Суду України» №8 (144)'2012 та розміщено на офіційному сайті Верхового Суду України, судам було роз'яснено, що не можуть бути встановлені в судовому порядку факти належності до певної національності. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вказаної заяви.

Outcome: dismissed