Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» - Башинська О.М. звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором кредиту мотивуючи вимоги тим, що між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] в письмовій формі було укладено Договір про відкриття карткового рахунку № [NUMBER] від 19.02.2016 року та Додаткову угоду від 25.02.2016 року до Договору про відкриття карткового рахунка від 19.02.2016 № [NUMBER] . Згідно якої сторони домовились викласти назву договору у такій редакцій: «Договір про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунка та кредитної лінії № [NUMBER] ».Відповідно до якого банк відкрив відповідачу кредитну лінію для проведення операцій з використанням платіжної картки з лімітом не більше 4000 грн. на строк до 31.01.2019 року зі сплатою 40% річних. ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» свої зобов`язання за договором та виконав в повному обсязі відкривши позичальнику картковий рахунок № [NUMBER] та надав кредит в сумі 4000 грн., що підтверджується поточною випискою по контрактам з карткового рахунка за період з 25.02.2019 року по 19.07.2019 року. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом , відсотками , а також іншими витратами відповідно до умов договору не надає. У зв`язку з зазначеними порушеннями позичальник [PERSON] станом на 19.07.2019 року має заборгованість у сумі 11 610,21 грн. з яких : 3 916,75 грн. - заборгованість за основним боргом за кредитом; 4 235,49 грн. - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом; 307,37 грн. - пеня за прострочення сплати за процентами; 1 276,89 грн. - пеня за прострочення заборгованості за основним боргом; 426,49 грн. - 3% річних; 1 448,21 грн. - інфляційне збільшення суми основного боргу за кредитом. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Суд дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав згідно вказаної статті є припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до порушення. Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] в письмовій формі було укладено Договір про відкриття карткового рахунку № [NUMBER] від 19.02.2016 року та Додаткову угоду від 25.02.2016 року до Договору про відкриття карткового рахунка від 19.02.2016 № [NUMBER] . Згідно якої сторони домовились викласти назву договору у такій редакцій: «Договір про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунка та кредитної лінії № [NUMBER] ». Відповідно до якого банк відкрив відповідачу кредитну лінію для проведення операцій з використанням платіжної картки з лімітом не більше 4000 грн. на строк до 30.04.2019 року зі сплатою 40% річних. ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» свої зобов`язання за договором та виконав в повному обсязі відкривши позичальнику картковий рахунок № [NUMBER] та надав кредит в сумі 4000 грн., що підтверджується поточною випискою по контрактам з карткового рахунка за період з 25.02.2016 року по 19.07.2019 року. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом , відсотками , а також іншими витратами відповідно до умов договору не надає. У зв`язку з зазначеними порушеннями позичальник [PERSON] станом на 19.07.2019 року має заборгованість у сумі 11 610,21 грн. з яких : 3 916,75 грн. - заборгованість за основним боргом за кредитом; 4 235,49 грн. - прострочена заборгованість за процентами за користування кредитом; 307,37 грн. - пеня за прострочення сплати за процентами; 1 276,89 грн. - пеня за прострочення заборгованості за основним боргом; 426,49 грн. - 3% річних; 1 448,21 грн. - інфляційне збільшення суми основного боргу за кредитом. Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають до задоволення. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Статтею 629 ЦК України, передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Згідно з п. 8.1.2 кредитного договору у разі несвоєчасної оплати клієнтом наданих йому банківських послуг клієнт сплачує банку пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діятиме у періоді, за який нараховується пеня. Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту норми ч. 2 ст. 625 ЦК України вбачається, що нарахування на суму боргу трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність і достатність кожного доказу окремо, а також взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також те, що знайшов підтвердження факт порушення відповідачем прав позивача, а саме неналежне виконання умов договору кредиту, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved