Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Представник ПАТ КБ ПриватБанк звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про звернення стягнення заборгованості в розмірі 8 713,75 дол.США, що за курсом 15,80 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.01.2015 року складає 137 677 грн. 08 коп. за кредитним договором №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року на предмет застави. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно кредитного договору №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року [PERSON] було надано грошові кошти (кредит) в сумі 17 706,36 дол.США зі сплатою 12,00% річних, з кінцевим строком повернення 09.01.2013 року. Внаслідок порушення строків сплати коштів за [PERSON] наявна заборгованість за кредитними зобов'язаннями в розмірі 8 713,75 дол.США, що за курсом 15,80 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.01.2015 року складає 137 677 грн. 08 коп. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна. Положеннями договору застави передбачено право заставодержателя у випадку невиконання заставодавцем зобовязань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет застави. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов про визнання кредитного договору №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року недійсним. Вимоги зустрічного позову мотивував тим, що при підписанні кредитного договору були порушені його права та інтереси шляхом введення в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Враховуючи те, що кредит оформляється в іноземній валюті та у вигляді крединої лінії неможливо обєктивно визначити обсяг відповідальності, грошового зобовязання для споживача, встановити податковий режим щодо сплати відсотків (враховуючи курсові різниці та нестабільність валютного ринку). Така інформація [PERSON] до укладення ним спірних договорів не надавалась у належній, допустимій для обєктивного сприйняття споживачем формі, примірник кредитного договору [PERSON] отримав лише в день укладення договору та не мав змоги належним чином ознайомитись з його умовами. Незважаючи на наявність у спірному договорі застереження про інформування позичальника щодо загальної вартості кредиту, ПАТ КБ ПриватБанк не була надана [PERSON] повна та прозора інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту по спірним кредитним договорам, яка була необхідна [PERSON], як споживачу, для прийняття ним виваженого та обгрунтованого рішення та прогнозування реального обсягу зобовязання на протязі дії договору, що призвело до порушення його прав як споживача фінансових послуг. Всупереч ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банком при укладенні договору не було розяснено інформації щодо умов кредитування, в самому кредитному договорі відсутній загальний опис вартості кредиту. В порушення п. 5 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» кредитний договір містить дискримінаційні умови щодо можливості банком на власний розсуд змінювати відсоткову ставку. Наслідком несправедливості умов кредитного договору став істотний дисбаланс договірних прав та обовязків сторін цього договору, що порушує права позичальника, як споживача кредитних послуг банку. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.06.2015 року обєднано в одне провадження справу № 344/4138/15-ц провадження № 2/344/2474/15 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави, стягнення судових витрат в розмірі 1 376,77,00 грн. і справу № 344/8375/15-ц провадження № 2/344/3484/15 за зустрічним позовом [PERSON] до ПАТ КБ ПриватБанк в особі Івано-Франківської філії ПАТ КБ ПриватБанк про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним кредитного договору №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року (а.с.71). Представник позивача за первісним позовом - відповідача за зустрічним в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримав, просив задоволити в повному обсязі, щодо вимог зустрічного позову, просив в задоволенні відмовити з підстав визначених у запереченні на зустрічний позов (а.с.76-78). Представник відповідача за первісним позовом - позивача за зустрічним у судовому засіданні проти позову ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечив, оскільки кредитний договір укладений з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому, з цих підстав просив задоволити вимоги зустрічного позову про визнання його недійсним. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права банку на належне виконання умов кредитного договору забезпеченого заставою, та з приводу захисту прав споживача, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом звернення стягнення на предмет застави, а споживач про визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених Законом України «Про захист прав споживачів». Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 10.01.2008 року між ЗАТ КБ ПриватБанк, назву якого змінено на ПАТ КБ ПриватБанк та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №IFIWАЕ000025122, за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредитні кошти у вигляді непоновлювальної лінії у розмірі 24 104, 37 дол. США на наступні цілі: 16 111,11 дол США на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 6,75 дол США для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування ТЗ №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року, договором особистого страхування №IFIWLK000025122 від 10.01.2008 року на строк до 09.01.2009 року у сумі 1 277,38 дол США, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 322,22 дол. США, та у розмірі 6 386,90 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору на термін до 09.01.2013 року (п.7.1.). Умовами кредитного договору встановлено розмір відсотків за користування кредитними коштами, який становить 12 % на рік та щомісячної винагороди 0,14% від суми виданого кредиту. Періодом сплати вважається період з 10 по 14 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди), що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 240,41 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди (а.с. 13-16). За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Не зважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, відповідач порушував умови, передбачені цим договором. На підтвердження цього надано довідку-розрахунок заборгованості за кредитним договором №IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року (а.с. 5-8). Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Відповідно до п.п. 4.1.-4.5. кредитного договору сторони домовились, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує пеню у розмірі, який зазначений у п.7.4 договору за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. +5% від суми позову. Нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязань, передбаченої п.п.4.1., 4.2., 4.3. здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобовязання повинне бути виконане позичальником. Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відстоків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а.с.14). Позивачем станом на 19.01.2015 року проведено розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача за кредитними зобов'язаннями в сумі 8 713,75 дол.США, що за курсом 15,80 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.01.2015 року складає 137 677 грн. 08 коп., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 3 069,83 дол. США, заборгованість по процентах за користування кредитом в розмірі 4 749,89 дол. США, заборгованість по прецентах за користування кредитом 441,08 дол. США, заборгованість по комісії за користування кредитом 272,69 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором 2 820,07 дол. США, штраф (фіксована частина) 15,82 дол. США, штраф (процентна складова) 414, 19 дол. США (а.с.5-8). Будь-яких доказів на спростування доводів позивача та вказаного розрахунку заборгованості відповідачем(представником відповідача) суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення належного виконання зобов'язань кредитного договору №IFIWАЕ000025122, між банком та відповідачем 10.01.2008 року було укладено договір застави рухомого майна, згідно п. 34.4. якого відповідач, передав в заставу банку транспортний засіб марки MITSUBSSHI, модель: PAJERO, рік випуску: 2001, тип ТЗ: Легковий універсал В, № кузова/шасі: JMB0NK9601Р000362, реєстраційний номер [NUMBER]. Документом, що посвідчує право власності заставодавця на майно, є свідоцтво реєстрації ТЗ серії АТС №5041555 від 10.01.2008 року. Відповідно до п. 34.5. договору застави рухомого майна сторони визначили, що заставна вартість предмету застави складає 116 000,00 грн. (а.с.17-19). Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. ст. 19, 20 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобовязання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» закріплено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Враховуючи вищенаведене та наявність доказів, які підтверджують неналежне виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором, суд приходить до переконання, що позивач набув права звернення стягнення на предмет застави. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить суд звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ ПриватБанк з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з наданням повноважень на отримання дублікату Свідоцтва про реєстрацію т/з замість втраченого, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по Свідоцтву про реєстрацію т/з або його дублікату для його подальшої реалізації, а також надання ПАТ КБ ПриватБанк всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України. Приймаючи до уваги, що даний порядок звернення стягнення на нерухоме майно, не суперечить закону і найбільш повно враховує інтереси заставодавця, суд дійшов висновку про те, що ця вимога позивача підлягає до задоволення. Згідно вимог п.34.8 договору застави рухомого майна у випадку порушення заставодавцем/позичальником [PERSON] будь-якого із зобовязань за кредитним договором чи/або даним договором заставодавець зобовязаний доставити предмет застави за адресою: Івано-Франківський філіал, Івано-Франківське відділення №4, 76018, м.Івано-Франківськ, вул. Дністровська, 14 у строк 7 днів з моменту предявлення заставодержателем письмової вимоги з вказівкою суми заборгованості, строку сплати якої настав (у т.ч. по кредиту, відсоткам, ін платежам), а також неустойки (а.с.19). Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] 16.12.2014 року за №30.1.0.0/2-173 надсилалось повідомлення про наявність заборгованості за кредитним договором та проханням погасити її не пізніше 30 календарних днів з дати одержання цього повідомлення (а.с.10-12). Однак, вказана вимога, [PERSON] залишилась без реагування, жодних дій щодо погашення заборгованості ним вчинено не було. Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет застави. Вирішуючи вимоги зустрічного позову про визнання кредитного договору№IFIWАЕ000025122 від 10.01.2008 року недійсним, суд виходив з наступного. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Зважаючи на предмет кредитного договору банк надав позивачу за первісним позовом споживчий кредит. Тому до спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та Закон України «Про захист прав споживачів». В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою статті 11 Закону України Про захист прав споживачів, на яку посилається зустрічний позивач, як на правове обґрунтування позовної вимоги, передбачено що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Однак, обов'язок повідомлення споживачам можливих складових загальної вартості кредиту та інше не є істотною умовою договору кредитування, а простим обов'язком повідомлення споживачів про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту і жодним чином не може створювати підстав для визнання недійсним такого Договору. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Доводи представника позивача за зустрічним позовом про істотний дисбаланс договірних прав та обовязків позичальника є надуманими, а його посилання на положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що у разі якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, є безпідставним. Оскільки [PERSON] ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від нього, а не банку, і як уже зазначалось, умови Договору є чіткими та зрозумілими, то не заслуговують на увагу і доводи представника позивача за зустрічним позовом, що спірний договір укладений на несправедливих умовах; - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Позивачем за первісним позовом чи його представником не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось раніше відповідач [PERSON] був ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання він був ознайомлена з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив, доказів таких не надав суду. Посилання позивача за зустрічним позовом в своїх поясненнях на те, що при укладенні кредитного договору працівники банку ввели його в оману є голослівними, оскільки відповідно до роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Позивачем [PERSON]В та його представником таких доказів суду не надано; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Факт підписання кредитного договору сторонами, що є підставою вважати, що договір укладений у письмовій формі сторонами не оспорюється. Позивач отримав свій примірник кредитного договору у день його укладення, про що зазначає у зустрічній позовній заяві. - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладений між сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач за зустрічним позовом надав позивачу кошти на придбання автомобіля, що представником не заперечується; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, кредитний договір укладений 10.01.2008 року між сторонами та його умови відповідають вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Сторонами при укладанні договору були передбачені розміри та підстави нарахування відсотків, неустойки, штрафів, будь-яких доказів щодо звернення позичальника з відповідними заявами про зміну умов договору в частині їх нарахування і претензій з даного приводу матеріали справи не містять, договори були підписані та частково виконувалися позичальником (а.с.106-214), що свідчить про прийняття умов договору. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що первісний позов підлягає до задоволення, а вимоги зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі вищенаведеного, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ України від 10.05.2007 року № 168, ст.ст. 1, 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 16, 20, 203, 204, 215, 526, 527, 530, 548, 589, 590, 610-612, 627-629, 1054, 1055 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved