Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Представник позивача - адвокат Сідько С.І., яка діє на підставі довіреності від 15.06.2018 року, звернулася з позовом до ТОВ «Агрофірма «Маяк» в якому просить визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки № 79 від 31.03.2004 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Маяк», який зареєстрований Котелевським районним відділом Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» 26.12.2007 року щодо речового права - оренда земельної ділянки загальною площею 5, 0037 га. та стягнути з ТОВ «Агрофірма «Маяк», на користь [PERSON] понесені судові витрати. Обгрунтовуючи позов тим, що цей договір оренди землі він не підписував, умови за договором не погоджував, тому вважає такий договір недійсним. У відкрите судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, його інтереси в суді представляла адвокат Сідько С.І. У відкритому судовому засіданні представник позивача- адвокат Сідько С.І., яка діє на підставі ордеру ПТ № 167411 від 19.11.2019 року позовні вимоги позивача змінила зазначивши, що необхідно визнати договір оренди землі неукладеним та скасувати його державну реєстрацію. Уточнені вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд задовольнити позов з підстав викладених в самому письмовому позові (а.с. 2-8). Представник відповідача - ТОВ «Агрофірма «Маяк» Литвиненко А.А., яка діє на підставі довіреності від 02.01.2020 року у відкритому судовому засіданні позовні вимоги не визнала, про що надала письмове заперечення на позовну заяву та заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 38-40, 43-44). При цьому представники сторін в більшості висловлювали свої суб`єктивні міркування та припущення з приводу вище зазначеного позову до суду, а також розповідали про обставини, які ніякого правового значення по даній цивільній справі взагалі не мають. Суд, системно дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності (а.с. 1-179), вивчивши правові норми, які регулюють дані правовідносини, заслухавши пояснення представників сторін, приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5.00 га., яка розташована на території Великорублівської сільської ради Котелевського району Полтавської області з 28.12.2004 року, що підтверджується світлокопіями Державного акту на право приватної власності на землю серії ПЛ № 238983 та витягом з Державного земельного кадастру по земельну ділянку НВ-0001688432018 від 14.06.2018 року (а.с. 13, 14). Між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Маяк» укладено договір оренди земельної ділянки № 79 від 31.03.2004 року (а.с. 18), при цьому відповідно до змісту висновку експерта Полтавського НДЕКЦ № 47 від 28.04.2020 року, підпис в графі «Орендодавець» договору оренди землі № 79 від 31.03.2004 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Маяк», виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 11-124). В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ст. ст. 202-208, 215 Цивільного кодексу України та ст. ст. 627, 628 Цивільного кодексу України. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене вище суд не може вийти за межі позовних вимог відповідно до вимог ЦПК України. Ч. 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до змісту вимог ч.3 ст. 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Виходячи із змісту вимог ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. При вирішенні даного цивільного позову суд керувався висновком Великої Палати Верховного Суду України в справі № 145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року. В змісті якого чітко зазначено, що у разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій ст. 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок, що узгоджується із висновками викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц. Стосовно скасування державної реєстрації договору оренди, то виходячи з вище викладеного, договір оренди землі № 79 від 31.03.2004 року вважається таким,що не відбувся, і такі обставини є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди. Ставлячи вимогу про скасування державної реєстрації договору оренди землі, поза увагою позивача залишилося те, що він не ставив співвідповідачем реєстраційну службу. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що вибравши ефективний спосіб захисту, а саме усунення перешкод у користуванні належною позивачу земельною ділянкою, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення такої ділянки, то вимога про скасування державної реєстрації договору оренди буде похідною, і в цьому випадку обраний позивачем спосіб захисту шляхом скасування державної реєстрації буде також ефективним. За таких умов розгляд цих двох позовних вимог про усунення перешкод у користуванні належною позивачу земельною ділянкою, і її повернення, а також скасування державної реєстрації договору оренди забезпечить реальне відновлення порушеного права. Стосовно заявлених стороною відповідача клопотання, про застосування строку позовної давності, то суд виходячи із вимог цивільно-процесуальних норм, правових норм цивільного права, рішень Верховного Суду України, вважає, що захисту підлягають порушені права. Таким чином, у задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди землі неукладеним та скасування його державної реєстрації, суд відмовляє з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту в цій частині, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності. На думку суду таке клопотання про застосування строків позовної давності не містить жодних законних підстав, а заявлений стороною відповідача лише формально не для захисту від позову, а взагалі для уникнення цивільно-правової відповідальності, і таке клопотання не може бути задоволене за таких обставин. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] до ТОВ «Агрофірма «Маяк» про визнання договору оренди землі недійсним та скасування його державної реєстрації повністю, суд виходить із засад судового захисту цивільного права та інтересу, виваженості, розумності, відповідно до вимог п. п. 5, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed