Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

Представник позивача - Давиденко І.О. - звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] 25.05.2007р. було укладено кредитний договір за яким позичальник отримав кредит в іноземній валюті в сумі 52200доларів США (далі - дол.). На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки. Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань з повернення кредиту та процентів за його використання банк заявив вимогу про дострокове погашення заборгованості, яка не була виконана відповідачами. У зв'язку з цим банк звернувся до суду з позовом з вимогою про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитом та процентам в розмірі 57049,07дол., що еквівалентно 1443656,95грн, та пеню в сумі 82815,39грн. Також позивач просив стягнути з відповідачів солідарно судові витрати з оплати судового збору в розмірі 21654,85грн. До початку розгляду справи позивач змінив позовні вимоги та зазначив, що оскільки поручителі за кредитним договором не є між собою солідарними боржниками, а тому спільно не несуть між собою солідарної відповідальності, то необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором та судові витрати окремо з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку, та окремо з [PERSON] та [PERSON] також в солідарному порядку. При цьому розмір вимог позивач не змінював. Відповідачі позовні вимоги не визнали та надали суду письмові заперечення /а.с.78-85 т.1, а.с.46-56, т.2/. В обґрунтування заперечень зазначили, що оскільки кредит є споживчим, а наданий банком в іноземній валюті, при цьому банк та його структурний підрозділ, в якому укладався кредитний договір, не мав індивідуальної валютної ліцензії, то зобов'язання позичальника за таким договором є недійсним. Зазначили, що умови кредитного договору не відповідають вимогам законодавства про захист прав споживачів щодо прозорості та справедливості, а наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки позичальником здійснено повернення кредитних коштів на суму 302596,55грн. Також зауважили, що порука по кредитного договору є припиненою, а позивачем пропущено строк позовної давності по вимогах про стягнення пені. Тож просили відмовити у позові повністю. В судовому засіданні представники позивача - Давиденко О.Л. та Сердюк Г.В., які діють на підставі договору про надання послуг та довіреності /а.с.254-255 т.1, а.с.18-22 т.2/ - уточнені позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Зауважили, що банк свої зобов'язання перед позичальником виконав в повному обсязі та надав кредит в іноземній валюті, тож позичальник має належним чином виконувати свої зобов'язання за кредитним договором. Вважають, що підстави вважати зобов'язання позичальника та поручителів припиненими відсутні, а отже відповідачі мають нести відповідальність за неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором. Представники [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреностей /а.с.154-155/ - пояснили, що вимоги банку є необґрунтованими та безпідставними, оскільки базуються на договорі, якій суперечить закону, а тому є недійсним. Заперечили проти позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях, та просили відмовити у позові в повному обсязі. Відповідачка - [PERSON] - суду пояснила, що позовні вимоги не визнає. Зазначила, що заборгованість по кредиту виникла з незалежних від відповідачів обставин, оскільки через різке погіршення фінансово-економічної ситуації у країні та значної інфляції національної валюти, вони не мали змоги своєчасно виконувати кредитні зобов'язання. Враховуючи, що порушення зобов'язання допущене з поважних причин, а сплачені позичальником платежі з повернення кредиту за курсом долара, що існував на момент отримання кредиту, перевищують суму отриманого кредиту, то просила відмовити банку у вимогах. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 25.05.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11158857000, за яким банк зобов'язувався надати відповідачеві кредит в іноземній валюті в сумі 52200дол. /а.с.6-10/. Умовами кредитного договору передбачено, що банк надає кредит 25.05.2007р. шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника в банку (п.1.2.1, 1.5 договору). Сторони визначили, що кредит є іпотечним (п.1.4). Процентна ставка за кредитом складає 12,5% річних (п.1.3.1). Повернення кредиту здійснюється згідно графіку погашення кредиту у строк до 24.05.2028р. (п.1.2.2). З аналізу наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що повернення кредиту мало здійснюватись шляхом сплати щомісячних платежів по 207,15дол. на місяць /а.с.21/. Сплата відсотків за користування кредитом встановлено з 01 по 20 число кожного місця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти (п.1.3.4). При цьому нарахування відсотків здійснюється щомісяця в останній робочий день поточного місяця методом «факт/360» (п.1.3.3). 25.05.2007р. в забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] і [PERSON] були укладені договори поруки /а.с.12-13, 14-15/. Умови зазначених договорів поруки є тотожними і передбачають солідарну відповідальність поручителя перед банком за невиконання позичальником усіх його зобов'язань (п.п.1.1, 1.4 договору поруки). Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що порука діє до повного припинення всіх зобов'язань позичальника. 24.05.2007р. ПАТ «УкрСиббанк» на підставі заяви [PERSON] /а.с.32 т.2/ та договору №1241404-П/362 /а.с.33-35 т.2/ відкрито на ім'я [PERSON] валютний банківський рахунок [NUMBER], на який згідно меморіального ордеру №0603449035 від 25.05.2007р. позивачем було зараховано кредитні кошти в розмірі 52200дол, що еквівалентно 263610грн /а.с.185 т.1/. Отже банк належним чином виконав свої зобов'язання з надання кредиту. 20.03.2009р. між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору відповідно до якої сторони змінили схему погашення кредиту та строк надання кредиту /а.с.11 т.1/. Зазначеною угодою сторони визначили, що позичальник зобов'язується сплачувати кредит та плату за його користування шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів по 514дол., які мають сплачуватись 20 числа кожного календарного місяця строку кредитування в період з 20.03.2009р. (дата підписання угоди) до 24.05.2037р.. Також сторони передбачили, що сплата процентів в розмірі 467,49дол., що нараховані банком за період з 01 по 28.02.2009р., здійснюється позичальником згідно умов кредитного договору в період до 20.03.2011р. (п.3.2 угоди). Як вбачається з наданих позивачем довідок-розрахунків заборгованості в період з 25.05.2007р. по 20.03.2009р. /а.с.21-23/ позичальником не було допущено прострочень щомісячних платежів з повернення кредиту та відсотків за його користування. Натомість в подальшому позичальником допускалися прострочення щомісячних платежів. З березня 2014р. [PERSON] систематично не здійснював належних щомісячних платежів на погашення кредитної заборгованості, у зв'язку з чим з 20.03.2014р. повернення сум кредиту взагалі не здійснювалося /а.с.25/. Здійснювані позичальником платежі зараховувались в рахунок погашення простроченої заборгованості по платі за користування кредитом, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості по процентам /а.с.26-35 т.1/ та випискою за кредитним договором /а.с.186-224 т.1/. У зв'язку з порушенням [PERSON] своїх кредитних зобов'язань станом на 25.08.2016р. утворилась заборгованість в розмірі 57049,07дол., що еквівалентно 1443656,95грн на день розрахунку (25.08.2016р.), яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 46425,51дол., за відсотками - 10623,56дол /а.с.37, 224 т.1/. Також банком розраховано пеню відповідно до п.7.1 кредитного договору, в розмірі 82815,39грн, яка складається з пені за несвоєчасне погашенню кредиту - 8511,26грн, відсотків - 74304,13грн /а.с.35-37 т.1/. 02.09.2016р. позивачем надіслано вимогу до відповідачів про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором /а.с.16-20/, яка до теперішнього часу залишилась без виконання, а тому позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами існує спір, який виник з кредитних правовідносин, що регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі -ЦК) та положеннями, укладених між сторонами договорів. З урахуванням обставин справи та доводів сторін суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.3 ЦК цивільні правовідносини регулюються на засадах свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності. Зі змісту ст.6 ЦК випливає, що питання, які не врегульовані між сторонами умовами укладеного договору, регулюються положеннями закону. Відповідно до положень ст.ст.526, 629 ЦК умови договору є обов'язковими для сторін і зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до таких умов. Статтею 204 ЦК передбачено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Закон передбачає дві форми недійсного правочину - нікчемний правочин (коли його недійсність встановлена законом) і оспорюваний (коли одна зі сторін заперечує його дійсність). Даючи оцінку доводам відповідачів щодо недійсності зобов'язання позичальника за кредитним договором суд зауважує, що положення ЦК та Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають вичерпний перелік підстав, за яких договір споживчого кредиту є нікчемним, і такі підстави були відсутні на момент укладання кредитного договору. Стосовно дійсності оспорюваних умов кредитного договору (валюта кредиту, умови кредитування), то з огляду на положення ч.3 ст.215 ЦК, оскільки недійсність кредитного договору та його умов не визнана судом у встановленому законом порядку, то твердження відповідачів про недійсність зобов'язання позичальника за таким договором є необґрунтованою. Також необґрунтованими є доводи відповідачів щодо порушення позивачем вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки суду всупереч вимог ч.1 ст.60 ЦПК не надано доказів на підтвердження таких доводів. Натомість відповідно до п.9.13 кредитного договору позичальник - [PERSON] - підписуючи договір засвідчив, що умови договору є справедливими по відношенню до нього і він отримав від банку інформаційний лист відповідно до вимог п.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Таким чином, умови кредитного договору є дійсними і мають виконуватись його сторонами належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як встановлено судом, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», що підтверджується п.1.1 Статуту юридичної особи /а.с.235-236/) та [PERSON] кредитним договором передбачений обов'язок позичальника з 20.03.2009р. повертати кредит шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів, тобто платежу, який розрахований на погашення частини основної кредитної заборгованості та процентів за його користування. Натомість відповідач допустив порушення свого зобов'язання, оскільки прострочив здійснення платежів, а з червня 2015р. не здійснював відповідних платежів. Тож вимога позивача про дострокове повернення кредиту та процентів за його використання ґрунтується на законі та передбачена умовами кредитного договору (п.11.1 кредитного договору), а тому підлягає задоволенню. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором /а.с.21-37 т.1/ відповідає умовам такого договору, враховує всі здійснені позичальником платежі /а.с.86-146 т.1/, підтверджений належними доказами у вигляді банківської виписки за кредитним договором /а.с.186-224 т.1/ та виписки руху коштів за банківським рахунком [PERSON] /а.с.225 т.1/. Стосовно вимоги про стягнення заборгованості у валюті суд зауважує наступне. Згідно ч.1 ст.192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Натомість ст.533 ЦК передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. В позовній заяві позивач заявив вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентів за його користування у доларах США, а неустойки - в гривні. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.14 постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 2 Закону України від 07.12.2000р. №2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, НБУ на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. №483 (далі - Положення). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Позивач має банківську ліцензію №75 від 24.12.2001р. /а.с.226-229 т.1/ та дозвіл на здійснення валютних операцій із залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України /а.с.230-232 т.1/. За таких обставин використання іноземної грошової одиниці - долар США - за кредитним договором, укладеним між сторонами, як засобу платежу не суперечить національному законодавству. Отже, вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його використання саме в іноземній валюті підлягають задоволенню. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10.02.2016р. по справі №6-1680цс15. Щодо вимог про стягнення пені, то таке право кредитора передбачено пунктом 7.1 кредитного договору як наслідок прострочення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, а відтак позивач має право вимагати від позичальника сплати такої пені. При цьому доводи представників відповідача щодо неможливості застосування такого розміру пені є необґрунтованими, оскільки суперечать вимогам укладеного між сторонами кредитного договору. Вирішуючи питання про стягнення неустойки суд зауважує, що статтею 617 ЦК передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів. В контексті зазначеної норми твердження представників відповідача та відповідачки [PERSON] про порушення умов виконання кредитних зобов'язань з незалежних від позичальника причин не є обґрунтованим, оскільки зміни фінансово-економічного стану в країні не є випадком або непереборною силою, а відтак не є підставою для звільнення сторін від належного виконання ними своїх зобов'язань. Пеня за прострочку погашення кредиту і процентів розрахована позивачем за період з 26.08.2015р. по 25.08.2016р., тобто в межах річного строку, що передує вимозі банку про дострокове виконання позичальником основного зобов'язання за кредитним договором, і складає 82815,39грн. За таких обставин вимога про стягнення пені за прострочення виконання зобов'язання за кредитним договором на підставі ст.ст.550, 611 ЦК підлягає задоволенню. Таким чином вимога про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором заявлена до позичальника - [PERSON] - є законною і обґрунтованою, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню. Щодо відповідальності поручителів, то суд звертає увагу на наступне. Укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], [PERSON] договорами поруки передбачено, що поручитель несе повну солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов'язання позичальником за кредитним договором. Пунктом 3.1 договору поруки передбачено, що порука діє до повного припинення всіх зобов'язань позичальника за кредитним договором. Підстави припинення поруки визначені статтею 559 ЦК. За змістом ч.1 ст.559 ЦК до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, здійснені без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього, зокрема: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо (постанова Верховного Суду України від 18.06.2012р. у справі № 6-73цс12). Укладаючи додаткову угоду 20.03.2009р. ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] суттєво змінили умови кредитного договору, оскільки збільшили період кредитування на 10 років, внаслідок чого збільшується обсяг зобов'язання позичальника перед кредитором, оскільки до сукупної вартості кредитних послуг банку додається вартість відсотків за користування кредитом за період з 24.05.2028р. по 24.05.2037р.. Оскільки збільшується обсяг відповідальності позичальника, то збільшився і обсяг відповідальності поручителів. Натомість умови додаткової угоди від 20.03.2009р. не погоджувались із поручителями, що вбачається зі змісту цієї угоди /а.с.11 т.1/. Відповідачка - [PERSON] - в суді пояснила, що вона знала про зміну умов кредитного договору, але письмової згоди на укладання такої угоди не давала. Позивачем також не надано суду доказів на підтвердження наявності письмової згоди поручителів на зміну умов кредитного договору. Отже, оскільки умови додаткової угоди від 20.03.2009р. не погоджувались із поручителями, а її умови збільшують обсяг відповідальності поручителів, то їх порука вважається припиненою з цієї дати, а відтак вимоги банку до поручителя заявлені поза межами строку дії поруки. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Зазначена правова позиція викладена у постановах ВСУ від 11.11.2015р. по справі №6-2056цс15, від 09.09.2015р. по справі №6-933цс15. За таких обставин порука відповідачів - [PERSON] та [PERSON] - припинилася, а вимога кредитора про дострокове виконання основного зобов'язання за кредитним договором заявлена поза межами строку поруки, тому позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанку» до поручителів не підлягають задоволенню. Таким чином, загальні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір в розмірі 21654,85грн. З обставин справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому суд виходить з того, що вимоги були заявлені до трьох відповідачів, а задоволенню підлягають лише вимога заявлена до одного - [PERSON]. Тож з урахуванням принципу пропорційності [PERSON] має відшкодувати позивачеві третину понесених ним судових витрат, тобто 7218,28грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial