Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Представник Інспекції звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: державні реєстратори Печенізької районної державної адміністрацій Харківської області, Гаспарян Г.А. , Зоткін С.В. про скасування рішень про державну реєстрацію права власності та визнання правочинів недійсними. В позовних вимогах позивач просить : -Рішення Державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрацій Харківської області Гаспаряна Г.А. про державну реєстрацію змін в об`єкті нерухомого майна (індексний № 32534206 від 24.11.2016), яким внесено зміни в об`єкт «квартира [ADDRESS] » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 842695863101) скасувати. -Рішення Державного реєстратора Печенізької районної державної адміністрацій Харківської області Зоткіна С.В.. про державну реєстрацію змін в об`єкт нерухомого майна (індексний № 42218575 від 25.07.2018), яким внесено зміни в об`єкт «квартира [ADDRESS] » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 842695863101) скасувати. -Договір дарування, серія та номер: 799, виданий 29.11.2016, видавник: ПН ХМНО Непочатих В.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] , про дарування об`єкту нерухомого майна «квартири [ADDRESS] » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 842695863101) визнати недійсним. -Договір дарування, серія та номер: 74, виданий 10.02.2017, видавник: ПН ХМНО Непочатих В.В., укладений між [PERSON] та [PERSON] , про дарування об`єкту нерухомого майна «квартири [ADDRESS] » (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 842695863101) визнати недійсним. -Судові витрати по веденню справи покласти на відповідачів. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання 29.01.2021 не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідач [PERSON] у судове засідання 29.01.2021 не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлена своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідач [PERSON] у судове засідання 29.01.2021 не з`явилась, просила суд розглядати справу без її участі, проти позову заперечувала, надала відповідну заяву. Третя особа - державний реєстратор Зоткін С.В., який не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача у судове засідання 29.01.2021 не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Третя особа - державний реєстратор Гаспарян Г.А., який не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача у судове засідання 29.01.2021 не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідачі та третя особа належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності за наявними матеріалами справи. Суд дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Розглянувши подані процесуальні документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заявлені позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради (далі - Інспекція) на підставі колективного звернення мешканців житлового будинку [ADDRESS] (вх. № КО-1-784/0/248-18 від 28.08.2018) проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю) щодо дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності на об`єкті: «Квартира [ADDRESS] ». Згідно направлення Інспекції для проведення позапланового заходу від 29.08.2018 № 939-Н здійснено вихід (термін перевірки з 30.08.2018 до 12.09.2018). За адресою: [ADDRESS] розташований багатоповерховий житловий будинок. Квартира [NUMBER] розташована на цокольному поверсі будинку. За результатами проведеного заходу, у зв?язку з тим, що суб?єкт містобудування був відсутній під час перевірки головним спеціалістом Інспекції Ковальчук Д.С. складено доповідну записку від 12.09.2018, відповідно до якої зафіксовано проведення будівельних робіт на об?єкті «Квартира [ADDRESS] » з влаштування прибудови до квартири [NUMBER] . Об?єкт будівництва має ознаки класу наслідків (відповідальності) СС-1. Разом з цим, головним спеціалістом Інспекції Ковальчук Д.С. у доповідній записці від 12.09.2018 зафіксовано, що у ході ознайомлення з інвентарною справою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (приватизаційна справа № 53934) встановлено, що станом на грудень 2015 року квартира [ADDRESS] трьохкімнатна, загальною площею 87,3 кв.м, житловою площею 57,0 кв.м. Згідно експлікації приміщень квартира [NUMBER] , складається з: коридор площею - 14,5 кв.м, житлова - 19,6 кв.м, житлова - 17,8 кв.м, житлова - 19,6 кв.м, кухня - 7,9 кв.м, вбиральня - 1,4 кв.м, ванна - 2,7 кв.м, комора - 0,8 кв.м, лоджія (розмір 6,0 х 0,5 м) - 3,0 кв.м. Технічні характеристики квартири [ADDRESS] також підтверджуються листом КП «Жилкомсервіс» від 05.01.2017 (вх. № 144/0/39-17 від 11.01.2017), яким серед іншого повідомлялось про те, що власником квартири [ADDRESS] (загальна площа квартири - 87,3 кв.м.) здійснено самовільний захват суміжного підвального приміщення площею близько 20 кв.м., установлена перегородка з пінобетону та встановлено двоє металевих дверей (одні двері - в самовільно зайняте приміщення, другі двері - до входу у підвал). В єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, розміщеному на офіційному сайті Держархбудінспекції України (діє з 2011 року), відсутня інформація щодо об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] . Отже, дозвільні документи на будівництво за вищевказаною адресою відсутні. Згідно деталізованої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - Державний реєстр) квартира [ADDRESS] , загальною площею 87,3 кв.м, житловою площею 57,0 кв.м станом на 03.02.2016 належала [PERSON] на підставі свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 96 від 03.02.2016. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 96 від 03.02.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Костіною Ю.С., квартира [ADDRESS] складалась з трьох житлових кімнат, загальною площею 87,3 кв.м, житловою площею 57,0 кв.м. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру на підставі договору купівлі-продажу №3470 від 19.10.2016, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. право приватної власності на квартиру [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу № 3470 від 19.10.2016, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є., квартира [ADDRESS] складалась з трьох житлових кімнат, загальною площею 87,3 кв.м, житловою площею 57,0 кв.м. Так, власником квартири [ADDRESS] з 19.10.2016 стала [PERSON] . В той же час, в Державному реєстрі наявна інформація стосовно внесення змін у вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 842695863101), а саме 24.11.2016 державним реєстратором Печенізької районної державної адміністрацій Харківської області Гаспаряном Г.А. прийнято рішення № 32534206, яким внесено зміни у вказаний об`єкт, а саме: загальна площа змінена з 87,3 кв.м. на 114,0 кв.м. житлова площа змінена з 57,0 кв.м. на 58,0 кв.м., вказане рішення в подальшому уточнено та змінено загальну площу зі 114,0 кв.м. на 110,4 кв.м. Підставою для державної реєстрації вказаних змін стали технічний паспорт б/н, від 22.11.2016 та інформаційна довідка б/н від 22.11.2016 видані ПП «КИЙ». Як вбачається з вказаних документів спірна квартира відповідає наступним характеристикам: 3 - кімнатна, ізольована, у зв`язку зі змінами при поточній інвентаризації загальну площу квартири змінено з 87,3 кв.м. на 114,0 кв.м. житлова площа змінена з 57,0 кв.м. на 58,0 кв.м. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру на підставі договору дарування №799 від 29.11.2016, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В., право приватної власності на квартиру [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] . На час укладення правочину квартира [NUMBER] складалась із трьох житлових кімнат загальною площею 110,4 кв.м. та житловою 58,0 кв.м. В подальшому відповідно до відомостей з Державного реєстру на підставі договору дарування № 74 від 10.02.2017, виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Непочатих В.В., право приватної власності на квартиру [ADDRESS] перейшло від [PERSON] до [PERSON] . На час укладення правочину квартира [NUMBER] складалась із трьох житлових кімнат загальною площею 110,4 кв.м. та житловою 58,0 кв.м. Так, власником квартири [ADDRESS] з 10.02.2017 став [PERSON] . З цього часу у Державному реєстрі наявна інформація стосовно внесення змін у вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 842695863101), а саме 25.07.2018 Державним реєстратором Печенізької районної державної адміністрацій Харківської області Зоткіним С.В. прийнято рішення № 42218575 яким внесено зміни у вказаний об`єкт, а саме: загальна площа змінена зі 110,4 кв.м. на 152,8 кв.м. житлова площа змінена з 58,0 кв.м. на 90,1 кв.м. об`єкт змінено з 3 - кімнатної квартири на 4 - кімнатну. Підставою для державної реєстрації вказаних змін стали технічний паспорт б/н, від 24.07.2018 та інформаційна довідка б/н від 24.07.2018 видані ТОВ «АМРА ГРУП». Як вбачається з вказаних документів «у зв`язку з уточненням при поточній інвентаризації та зі зміною методології підрахунку площ, загальна площа складає 152,8 кв.м. житлова площа складає 90,1 кв.м., складається з 4-х кімнат, самочинного переобладнання не виявлено». Тобто, на підставі технічного паспорту б/н, від 24.07.2018 та інформаційної довідки б/н від 24.07.2018 видані ТОВ «АМРА ГРУП» об`єкт змінено з 3-х кімнатної квартири на 4-х кімнатну зі збільшенням загальної та житлової площі. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Так, державний реєстратор реалізуючи свої функції, керується Конституцією України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та іншими нормативно-правовими актами. За визначенням ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і надалі в редакції на момент прийняття оскаржуваного рішення та запису; надалі Закон №1952-ІV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об`єкти та суб`єктів цих прав. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закон №1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 1, 2 ст. 5 вказаного Закону №1952-ІV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Відповідно до Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №466 від 13.04.2011, будівельними роботами є роботи з нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту. Згідно з ДБН А.2.2-3-2014, нове будівництво - це будівництво будинків, будівель, споруд. їх комплексів, що здійснюється з метою створення об`єктів виробничого і невиробничого призначення, а також лінійних об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури, в тому числі добудова зупинених об`єктів незавершеного будівництва. Реконструкція - це перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об`єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, в наслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його технікоекономічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об`єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності). В силу вимог ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» проведенню державної реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна має передувати прийняття його до експлуатації. Порядок прийняття об`єктів будівництва до експлуатації визначений ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Частиною 2 статті 18 Закону №1952-ІV визначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 затверджено Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі- Порядок № 1127). У частині обов`язку реєстрації права власності виключно на ті об`єкти будівництва, які прийняті до експлуатації (за винятком випадків, визначених ст. 31 Закону), Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень повністю відповідає вимогам Закону. Відповідно до п.40 Порядку № 1127 реєстрації прав Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Відповідно до пункту 41 Порядку № 1127, для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності). Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі. Підсумовуючи наведене, можна дійти до висновку, що для державної реєстрації права власності на новозбудований або реконструйований об`єкт до державного реєстратора надається документ, що підтверджує прийняття такого об`єкту до експлуатації. Частиною 3 ст. 10 Закону передбачено, що державний реєстратор, серед іншого, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Таким чином, на державного реєстратора під час вчинення відповідної реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим Порядком, необхідних для державної реєстрації права власності, а й, передусім, встановити їх відповідність вимогам законодавства. Отже, як вказує позивач та вбачається зі досліджених матеріалів справи, документи, надані державному реєстратору Печенізької районної державної адміністрацій Харківської області Гаспаряном Г.А. не відповідали вимогам законодавства, у зв`язку з чим не підлягало державній реєстрації зміни до права власності на квартиру [ADDRESS] , а саме: загальна площа змінена з 87,3 кв.м. на 114,0 кв.м. житлова площа змінена з 57,0 кв.м. на 58,0 кв.м., вказане рішення в подальшому уточнено та змінено загальну площу зі 114,0 кв.м. на 110,4 кв.м. Разом з цим, документи, надані державному реєстратору Печенізької районної державної адміністрацій Харківської області Зоткіну С.В. також не відповідали вимогам законодавства, у зв`язку з чим не підлягало державній реєстрації зміни до права власності на квартиру [ADDRESS] , а саме: загальна площа змінена зі 110,4 кв.м. на 152,8 кв.м. житлова площа змінена з 58,0 кв.м. на 90,1 кв.м. об`єкт змінено з 3 - кімнатної квартири на 4 - кімнатну. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин першої, другої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Положення частини другої статті 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку з положеннями статті 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації. Отже, для того, щоб новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна). Згідно ч.1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. За таких обставин суд погоджується з доводами позивача, що діями державного реєстратора порушено законні інтереси Інспекції як органу, який виконує функції прийняття до експлуатації об`єктів будівництва на території міста Харкова та здійснює державний архітектурно-будівельний контроль, оскільки прийнятим рішенням державний реєстратор фактично легалізував самочинне будівництво на території міста Харкова. Отже, перша реконструкція квартири [ADDRESS] зі збільшення загальної площі з 87 кв.м. до 110,4 кв.м, житлової площі з 57,0 квм. до 58,0 кв.м. проведена [PERSON] без жодних дозвільних документів, матеріали справи не містять доказів отримання дозволу на проведення будівельних робіт та введення об?єкту до експлуатації. Друга реконструкція квартири [ADDRESS] зі збільшення загальної площі з 110,4 кв.м. до 152,8 кв.м, житлової площі з 58,0 квм. до 90,1 кв.м., та змінено з 3 кімнатної на 4-кімнатну квартиру, проведена [PERSON] без жодних дозвільних документів, матеріали справи не містять доказів отримання дозволу на проведення будівельних робіт та введення об?єкту до експлуатації. Враховуючи ці факти, квартира [ADDRESS] є об`єктом самочинного будівництва, а отже подальші дії з відчуження вказаного об`єкту, право власності на який зареєстровано в порушення встановленого порядку, є незаконним та підлягають скасуванню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положення частини 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. За приписами ст.ст.655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3 ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом України. За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколівN2,4,7та 11до Конвенції» №475/97-ВР від 17липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132). Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). У справі Маркс проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року, визначено, що відповідно до прецедентного права Європейського суду право власності може бути «існуючим майном», а також позивач може обґрунтовувати його принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Оцінюючи докази, зібрані під час розгляду справи, у їхній сукупності та взаємозв`язку, суд доходить висновку, що відповідач [PERSON] , не набувши право власності на спірну квартиру [ADDRESS] після реконструкції в порядку, передбаченому законом, вчинила правочини у виді договору дарування № № 799 від 29.11.2016 з відповідачем [PERSON] , а в подальшому відповідач [PERSON] вчинила правочин у виді договору дарування № 74 від 10.02.2017 з відповідачем [PERSON] . Вказані договори стали підставою для проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру [NUMBER] за вказаною адресою за [PERSON] (кінцевий власник), тому вчинені відповідачами двосторонні правочини у вигляді договорів дарування підлягають визнанню недійсними, як такі, що були вчинені без дотримання вимог ч.1 ст. 203 ЦК України та суперечить вимогам ст.41 Конституції України та ст.ст.321, 655, 656, 658 ЦК України, оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] - продавці спірної квартири [NUMBER] не набули право власності на неї після проведення робіт з реконструкції у встановлений законом спосіб та відповідно не мали право розпорядження вказаним нерухомим майном. Крім того, зазначеними правочинами порушено інтереси держави в особі Інспекції як органу, який виконує функції прийняття до експлуатації об`єктів будівництва на території міста Харкова та здійснює державний архітектурно-будівельний контроль. Позивач не є стороною оспорюваних ним правочинів, однак, зазначені вище правочини, вчинені відповідачами, порушує права та законні інтереси Інспекції, а відтак вимоги позивача щодо визнання таких правочинів недійсним є законними та обґрунтованими. За таких встановлених судом обставин, оспорювані правочини слід визнати недійсними. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позивачем позовних вимог у повному обсязі як законних та обґрунтованих. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки позивач, на виконання свого процесуального обов`язку надав належні, і неспростовні докази на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.13, 41 Конституції України, ст.ст.202, 203, 215, 216, 319, 321, 328, , 387, 626, 655, 656, 658 ЦК Цивільного кодексу України, ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Outcome: approved