Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

Представник позивача адвокат [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: Вознесенівський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про усунення перешкод власнику у здійсненні права розпорядження майном шляхом скасування арешту, а саме: номер запису про обтяження № 11596356 від 12.09.2011 року накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження старшого державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ [PERSON] у виконавчому провадженні № 28416264 з підстав, викладених у позовній заяві. Ухвалою судді від 03.12.2018 року відкрито провадження по вказаній справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених за текстом позовної заяви та на підставі наявних у справі доказів. 07.02.2019 року на адресу суду від представника відповідача надійшла заява, відповідно до якої просить справу розглянути за його відсутності, відмовити у задоволенні позову у повному обсязі не посилаючись при цьому на будь-які обставини та докази в обґрунтування своєї позиції. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. На виконанні державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області [PERSON] перебувало виконавче провадження ВП 28416264 з примусового виконання виконавчого листа № 6-1488/11 від 20.06.2011 року виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» 183286,29 гривень. 12.09.2011 року в межах зазначеного виконавчого провадження, старшим державним виконавцем Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ (правонаступником якого є Вознесенівський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області) [PERSON] винесено постанову про звернення стягнення на майно [PERSON] та внесено дані про обтяження до відповідних реєстрів. Згідно відповіді Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області № 28416260/2 від 20.11.2018 року, 18.06.2013 року у відповідності до п.5 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», зазначений виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі відповідної постанови. Згідно зазначеної відповіді Вознесенівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області № 28416260/2 від 20.11.2018 року, виконавче провадження № 28416264 було знищено відповідно до акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення зі спливом терміну зберігання. Внаслідок цієї обставини, копії будь-яких документів, в тому числі і постанови про звернення стягнення на майно [PERSON] від 12.09.2011 року, Вознесенівським відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області не надано. Станом на 20.11.2018 року відкриті виконавчі провадження відносно [PERSON] відсутні. Внаслідок перевірки відомостей АСВП, виконавчі провадження за яким боржником є [PERSON]І, до інших відділів виконавчої служби не направлялись. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.07.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Сьомої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-721, [PERSON] є власником квартири № 19, що знаходиться у будинку № 15 а по вулиці Матросова Олександра в місті Запоріжжі, загальною площею 52,62 кв. м., житловою площею 31,3 кв.м. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів № 138662870 від 21.09.2018 року за номером № 11596356 від 12.09.2011 року обліковується арешт нерухомого майна [PERSON], накладений на підставі : постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 28416264, 12.09.2011, старший державний виконавець Орджонікідзевського ВДВС ЗМУЮ [PERSON], в/лист № 6-1488/11 від 20.06.2011 виданий Новозаводським р/с м. Чернігова про стягнення з [PERSON]І на користь ПАТ «Альфа-Банк» 183286,29 грн., обєкт обтяження : невизначене майно, все нерухоме майно, власник : [PERSON], обтяжував : Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, код : 35037170, 69035, Запорізька обл., м. Запоріжжя, пр. Металургів, 6, заявник : Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, код : 35037170, 69035, Запорізька обл., м. Запоріжжя, пр. Металургів, 6. Ухвала суду від 03.12.2018 року щодо надання оригіналу виконавчого листа №6-1488/11 від 20.06.2011 року, виданого Новозаводським районним судом м. Чернігова, та інформації щодо повторного предявлення такого виконавчого листа до виконання Акціонерним товариством «Альфа-Банк» не виконано, витребуваний оригінал виконавчого листа та інформація суду не надані. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст.321ЦК\~України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 317\~ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст.319ЦК\~України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 50\~Закону України\~«Про виконавче\~провадження» від 21.04.1999 року ( в редакції, яка діяла на час повернення виконавчого листа стягувачу) визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права вільно розпоряджатися своїм майном внаслідок накладення арешту на майно, загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - [PERSON] протокол, Конвенція), що ратифікований\~Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня\~2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада\~2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна (обмеження права користування) мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується чи яка обмежується у праві користування та володіння. Закон України Про судоустрій і статус суддів встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Відповідно до статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. У справах [PERSON] Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії від 29 листопада 1991 року заява № 12742/87 (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland) й Федоренко проти України від 01 червня 2006 року заява № 25921/02 Європейського суду з прав людини констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути наявним майном, або коштами, уключаючи позови, для задоволення їх позивач може обґрунтувати їх принаймні виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності. У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття майно, а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як наявне майно, так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого права власності (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02 (Von Maltzan and Others v. Germany). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися активом: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо вільного володіння, користування та розпорядження власним майном та отримання доходу за рахунок такого майна, на момент дії цієї норми є активом, на який може розраховувати громадянин як на свою власність. Крім того, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року в справі брумареску проти Румунії зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 610). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року у справі Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). У рішенні Європейського суду з прав людини «[PERSON] проти України» від 03 червня 2014 року (заява № 43331/12) суд зауважив, що першою і найважливішою вимогою статті 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. У звязку з тим, що на майно позивача накладено арешт державним виконавцем, він позбавлений можливості розпоряджатися даним майном. Судом встановлено, що у звязку з наявністю накладеного в межах виконавчого провадження, яке в силу положень ст.ст. 47, 49 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року з 18 червня 2013 року є завершеним, арешту на все нерухоме майно, позивач, як власник, позбавлений права розпоряджатися вказаним майном, що належить йому на праві власності. Вирішуючи вимогу позивача відносно вирішення питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує заяву позивача щодо покладення судових витрат у справі на позивача.

Outcome: approved