Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат [PERSON], звернулась до суду із зазначеним позовом до Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського, в якому просить суд визнати незаконними дії виконуючого обовязки ректора Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського щодо відмови [PERSON] у виході на роботу з відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку та винесення наказу №31/о від 31.12.2014 року; скасувати наказ №31/о від 31.12.2014 року в частині звільнення [PERSON]; зобовязати Донецький національний університет економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського допустити [PERSON] до роботи на посаді завідуючої складом. Окрім того, представник позивача просить стягнути з Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн. В обґрунтування позову представник позивача вказав що 06.03.2003 року [PERSON], відповідно до наказу №141/о від 07.03.2003 року зарахована на посаду техніка ЕТВ Донецького державного університету\~економіки і\~торгівлі ім.\~Туган-Барановського\~(в\~подальшомуДонецького\~національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського). На теперішній час вказаний навчальний заклад переїхав до м. Кривого Рогу. [PERSON] пішла у відпустку по догляду за дитиною. Представник позивача вказує, що у звязку із збройним конфліктом на території м. Донецька позивач вимушена була переїхати у 2014 році до м. Маріуполя. Через деякий час [PERSON] звернулась до відповідача з приводу виходу її на роботу, але отримала відповідь, згідно з якою їй було відмовлено у звязку з тим, що вона не зверталася із будь-якими заявами та/чи запитами до Університету у період з 17.10.2014 року по теперішній час. Разом з цим, представник позивача вказує, що у [PERSON] мається в наявності рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, з якого видно, що остання зверталась до вказаного учбового закладу з листом, яке було отримано 29.10.2015 року уповноваженою особою за довіреністю. Після закінчення відпустки по догляду за дитиною позивач звернулася з заявою до відповідача про вихід на роботу, але отримала відповідь, відповідно до якої у розпорядженні університету відсутня її трудова книжка, що могла б підтвердити факт її роботи. Після отримання вказаного листа, [PERSON] звернулася до університету, частина якого залишилася у м. Донецьку, де отримала свою трудову книжку, але вже з записом про її звільнення, оскільки без подання заяви про звільнення, їй відмовлялися видавати трудову книжку. Позивач, після отримання трудової книжки подала її до вказаного навчального закладу, який знаходиться у м. Кривий Ріг для підтвердження факту її роботи, але їй було відмовлено у допуску до роботи через невідповідність записів у трудовій книжці дійсним обставинам, а також у звязку з відсутністю безпосередньо в університеті відомостей про факт її роботи. Разом з цим, представник позивача стверджує, що факт роботи [PERSON] підтверджується наявними у трудовій книжці записами, зокрема, про прийняття на посаду на підставі наказу від 06.03.2003 року, про переведення на посаду завідуючої складом за терміновим трудовим договором від 15.12.2003 року та переведенням на цю посаду постійно з 04.09.2006 року. Окрім того, представник позивача вказує, що у звязку із збройним конфліктом на території м. Донецька позивач разом із родиною вимушена була переїхати до м. Маріуполя Донецької області, де і проживає до теперішнього часу, її сім'я отримала статус переселенців, відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Необхідність поновлення порушених прав, вимусило позивача звернутися до суду з цією позовною заявою. Не погоджуючись\~з предявленими\~вимогами,\~в порядку ст.128 ЦПК України (в редакції, діючій станом на 01.04.2016 року) 15.09.2017\~року представником\~відповідача \~тимчасово виконуючим\~обовязки ректора\~Донецького національного університету економіки і торгівлі ім. Туган-Барановського [PERSON] подано заперечення на позовну заву, в якому він просить відмовити у її задоволенні. У запереченнях зазначає, що 17.10.2014 року ДонНУЕТ переміщено до м. Кривого Рогу на підставі наказу Міністерства освіти та науки України №1178. При цьому, кадрова та фінансова документація залишились у м. Донецьку, разом із працівниками відділу кадрів, які у повному складі вирішили не переїжджати до м. Кривого Рогу. Саме тому, документи та інформація про працівників, у тому числі і їх контактна інформація, трудові книжки, в Університеті відсутня в повному обсязі. До 03.11.2014 року на сайті Міністерства освіти на науки України була відкрита реєстрація осіб, які бажають продовжувати працювати та навчатися у ДонНУЕТ. Від [PERSON] реєстраційна заява через сайт не надходила, про зміну свого місця проживання позивач не повідомляла. Інформація щодо переведення університету була направлена на електронні адреси деканатів та кафедр, транслювалася по усім телевізійним національним каналам, містилася на сайті університету та стала єдиним засобом комунікації, враховуючи повну втрату фінансової та кадрової документації. Усі працівники, які звернулися до університету із готовністю змінити місце проживання продовжили працювати в університеті. При цьому, позивач до навчального закладу з відповідною заявою не звернулась і ніяким іншим чином про своє бажання продовжити працювати в університеті не повідомила. 31.12.2014 року усіх працівників, які не переїхали разом з університетом, було звільнено у звязку з відмовою від переведення разом із університетом до іншої місцевості. На думку представника відповідача, звільнення [PERSON] відбулося відповідно до порядку, визначеного законодавством України, а саме ст.5-1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України. Також, представник відповідача звертає увагу, що позивач не надавала трудову книжку та не зявлялася до університету. В усіх листах, адресованих [PERSON] та її представнику, університет пропонував останній працевлаштування на вільні посади, передбачені штатним розписом, проте жодного разу позивач не виявила бажання розпочати роботу в університеті. Окрім того, представник позивача зауважує, що позовні вимоги [PERSON] стосуються допуску її до роботи, але допустити до роботи без працевлаштування неможливо, так само і неможливо працевлаштувати позивача на посаду, якої не існує в штатному розписі, отже, позовні вимоги мали б стосуватися саме поновлення на роботі, а не допуску до неї. Також, представник відповідача звертає увагу суду, що позивач пропустила місячний строк звернення до суду, оскільки копію наказу про звільнення вона отримала 01.04.2016 року, а звернулася до суду з позовом 07.08.2017 року. Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Враховуючи положення п.2 ч.4 ст.19 ЦПК України, суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 09.08.2017 року (головуючий суддя Хомініч С.В.) відкрито провадження у вказаній справі та призначено його судовий розгляд (а.с.20). Відповідно до розпорядження керівника апарату Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.01.2019 року №206, у звязку із закінченням строку повноважень судді Хомініч С.В., було проведено повторний автоматизований розподіл вказаної цивільної справи та передано її для розгляду судді Черновій Н.В. Інших процесуальних дій судом не вчинялось. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, у яких свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, не визнання відповідачем позову, суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності сторін, з урахуванням поданих ними заяв. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Outcome: approved