Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

представники позивача просять суд визнати причини пропуску [PERSON] шестимісячного строку для прийняття спадщини після померлої [PERSON] поважними, встановити [PERSON] додатковий строк у три місяці для подачі заяви про прийняття спадщини після померлої [PERSON], встановити факт належності [PERSON] заповіту від 14.03.1986 р„ складеного [PERSON] та посвідченого секретарем виконавчого комітету Жовтневої сільської ради та зареєстровано в реєстрі за №36, посилаючись на те, що [INFO] померла його мати - [PERSON], яка проживала у власному житловому будинку в [ADDRESS], який входить до складу її спадщини. Також, за життя [PERSON] згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серія КВ №025121 від 31.08.1996 р. належало право на земельну частку (пай) розміром 3,83 умовних кадастрових гектари на території Жовтневої сільської ради. Крім цього, за життя [PERSON] згідно свідоцтва про право на майновий пай члена КСП серія КИ-ХІІ №1130434 від 22.07.2002 р. належало право на майновий пай члена СТОВ ім. Т.Г. Шевченка розміром 298 гривень. 14.03.1986 р. [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Жовтневої сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 36. Відповідно до вищезазначеного заповіту [PERSON] хату і все своє майно де б воно не було, з чого воно не складалось і все те, що їй належатиме на день її смерті і на що за законом матиме право заповіла своєму рідному сину [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Отже, враховуючи те, що [PERSON] склала заповіт, яким хату і все своє майно, в тому числі земельну частку (пай) та майновий пай, заповіла йому, він як спадкоємець за заповітом успадковує всю спадщину [PERSON] Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не залишилось. Він у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. У зв'язку з тим, що ним було пропущено визначений законом шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON], державний нотаріус нотаріальної контори порекомендувала йому звернутись до суду за визначенням додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини згідно ст. 1272 Цивільного кодексу України, про що було направлено лист №1498/01-16 від 30.08.2014 р. Згідно із ч. 3 ст. 1272 Цивільного кодексу України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. Причини пропуску ним шестимісячного строку для прийняття спадщини наступні: він на момент смерті матері [PERSON] мав досить похилий вік (65 років) та погане самопочуття. Також, він, проживаючи в м. Біла Церква, декілька разів приїздив до нотаріальної контори з метою подачі заяви про прийняття спадщини, однак він не потрапляв на прийом до нотаріуса через великі черги. При цьому, він у зв'язку з проживанням у м. Біла Церква не мав можливості постійно їздити в м. Кагарлик. Вищезазначені причини пропуску ним строку для подачі заяви про прийняття спадщини на його думку є поважними та можуть бути визнанні такими судом. Крім того, з під час звернення до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори, державний нотаріус повідомила йому про те, що в заповіті [PERSON] від 14.03.1986 р, невірно вказано його прізвище. Зокрема, в заповіті вказано «[PERSON]», а в паспорті Позивача «[PERSON]». Згідно п. 6 ч. 1 ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення відповідно до п. 6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Підтвердженням того, що заповіт [PERSON] від 14.03.1986 р. був складений на нього є копія його паспорту, заповіту, свідоцтва про народження. Також підтвердити належність заповіту від 14.03.1986 р. може секретар виконавчого комітету Жовтневої сільської ради, яка посвідчувала заповіт та в присутності якої [PERSON] підписувала його. Виправлення помилки є неможливим шляхом складання нового заповіту та його посвідчення або внесення змін, оскільки [PERSON] вже померла. У зв'язку з чим він змушений звертатись до суду із заявою про встановлення факту належності заповіту від 14.03.1986 р., а суд в свою чергу може прийняти рішення про встановлення такого юридичного факту. Представник відповідача в особі Жовтневої сільської ради Кагарлицького району Київської області в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у їхню відсутність. З позовною заявою згідні. Представник третьої особи в особі Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області в судове засідання не з'явилася, подавши до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у їхню відсутність у зв'язку з виробничою необхідністю. З даною заявою згідні. Суд, вислухавши позивача та вивчивши матеріали справи, вважає позовні вимоги позивача задовольнити. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] померла мати позивача - [PERSON], яка проживала у житловому будинку в [ADDRESS], який є її власністю та який входить до складу її спадщини. Також, за життя [PERSON] згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серія КВ №025121 від 31.08.1996 р. належало право на земельну частку (пай) розміром 3,83 умовних кадастрових гектари на території Жовтневої сільської ради. Крім цього, за життя [PERSON] згідно свідоцтва про право на майновий пай члена КСП серія КИ-ХІІ №1130434 від 22.07.2002 р. належало право на майновий пай члена СТОВ ім. Т.Г. Шевченка розміром 298 гривень. 14.03.1986 р. [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Жовтневої сільської ради та зареєстровано в реєстрі за № 36. Відповідно до вищезазначеного заповіту [PERSON] все своє майно де б воно не було, з чого воно не складалось і все те, що їй належатиме на день її смерті і на що за законом матиме право заповіла своєму рідному сину [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особі -, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] із спадкоємців залишились позивач - її сини - [PERSON]. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] не залишилось. Відповідно до ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. В пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Оскільки суд вважає, що причини названі позивачем можна визнати поважними, а тому суд задовольняє позовні вимоги позивача та визначає причини пропуску [PERSON] шестимісячного строку для прийняття спадщини після померлої [PERSON] поважними та встановлює [PERSON] додатковий строк у три місяці для подачі заяви про прийняття спадщини після померлої [PERSON]. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 234 Цивільного-процесуального кодексу України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових прав. Крім того, з під час звернення до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори, державний нотаріус повідомила позивачу про те, що в заповіті [PERSON] від 14.03.1986 р, невірно вказано його прізвище. Зокрема, в заповіті вказано «[PERSON]», а в паспорті Позивача «[PERSON]». Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Стаття 259 ЦПК України визначає, що у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Так, за правовими позиціями Верховного Суду України, щодо судової практики розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, коли громадяни не можуть використати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім'я, по батькові, місце чи час народження, місце проживання не відповідають записам у паспорті чи свідоцтві про народження або в інших документах, які хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права, а установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Виправлення помилки є неможливим оскільки заповідач помер, тому не можливо внести зміни без винесення рішення. Таким чином, враховуючи, що факт про встановлення якого просить позивач, має юридичне значення, адже тягне виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав, і законом не визначено іншого порядку встановлення такого юридичного факту, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню в цій частині вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved