Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

Представник ПАТ «Дельта Банк» (далі Банк) Муха П.В. звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] (далі - Позичальник) за договором про надання споживчого кредиту № 11359659000 від 19.06.2008 р. (далі - кредитний договір) в сумі 118546,76 доларів США, що за курсом НБУ станом на 26.06.2013 р. складає 947544,25 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на будинок [ADDRESS], який належить відповідачу [PERSON] на праві приватної власності, шляхом передачі Банку, визнати право власності Банку на предмет іпотеки, зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності за Банком на вищезазначений будинок, припинити право власності Позичальника, в тому числі право володіння, користування та розпорядження зазначеним будинком, припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за вищевказаною адресою, виселити з житлового приміщення відповідача [PERSON] та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою, а також стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати по справі. При цьому представник Банку посилається на те, що відповідно до укладеного між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого стало ПАТ «Укрсиббанк» та [PERSON] кредитного договору, останньому був наданий кредит в розмірі 70000,00 доларів США зі сплатою 14,00 % річних за користування кредитом в порядку та умовах, обумовлених кредитним договором з кінцевим терміном повернення 19.06.2029р. На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року ПАТ «Дельта Банк» придбало у ПАТ «Укрсиббанк» право вимоги за кредитним договором, укладеним зі [PERSON] В порушення умов укладеного кредитного договору [PERSON] свої обов'язки не виконав та не повернув у встановлені строки отриманий кредит, внаслідок чого станом на 26.06.2013 р. допустив заборгованість в сумі 118546,76 доларів США, що еквівалентно 947544,25 грн. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором з відповідачем [PERSON] 19.06.2008 р. було укладено договір іпотеки нерухомого майна, а саме зазначеного вище будинку. У зв'язку з невиконанням Позичальником умов кредитного договору Банк набув право звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку з чим відповідачу [PERSON] було направлено вимогу про виселення, яка добровільно виконана не була, що зумовило звернення Банку до суду. Представник позивача у судове засідання не з'явився, заявою просив справу розглянути у відсутність представника позивача, при цьому представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та не заперечував проти заочного розгляду справи і постановлення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача Державної реєстраційної служби України в судове засідання повторно не з'явилися (викликалися на 30.10.2014р., 19.11.2014р., 12.12.2014р., 02.02.2015р. та 02.03.2015р.). Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових викликів. Про причину своєї неявки відповідачі суд не повідомили, заяву про розгляд справи за їх відсутності до суду не подавали. В зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів, повідомлених належним чином, суд зі згоди представника позивача, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів (ухвалює рішення при заочному розгляді справи), що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Крім того, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, в судове засідання в силу ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, давши їм оцінку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з умовами кредитного договору та додатків до нього (а.с. 11 - 32), укладеного між Банком, з однієї сторони, та [PERSON] (далі Позичальник), з іншої сторони, Банк зобов'язується надати Позичальникові кредит у сумі 70 000,00 доларів США (далі - Кредит) на строк з 19.06.2008 р. по 19.06.2029 р. включно зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 14,00% річних в порядку та умовах, обумовлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між Банком та відповідачем [PERSON] 19.06.2008 р. було укладено договір іпотеки спірного будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33 - 35) (далі - договір Іпотеки), та з посвідченням цього договору накладено заборону відчудження, зазначеного в договорі будинку із внесенням відомостей до відповідного реєстру заборон. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року, акту прийому-передачі Документації від 03 січня 2012 року за договором купівлі-продажу прав вимоги (а.с. 55, 58 - 61), ПАТ «Дельта Банк», інтереси якого представляє на підставі довіреності ТОВ «Колекторська Компанія «Вердикт» (а.с. 62-68), 08.12.2011 року отримало від ПАТ «УкрСиббанк» право грошової вимоги щодо погашення заборгованості з боржника [PERSON], а також за договорами забезпечення. Відповідач [PERSON] також був повідомлений позивачем про вимогу добровільного виселення зі спірного будинку в разі ігнорування вимоги про погашення виниклої заборгованості. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовується положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Однак, всупереч умовам кредитного договору та вимог чинного законодавства Позичальник [PERSON] належним чином свої зобов'язання по поверненню кредиту не виконав та не здійснив повернення кредиту у встановлені кредитним договором строки у повному обсязі. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне подання вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена (частина перша ст. 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України). Таким чином, відповідно до аналізу зазначених норм права та роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання. З матеріалів справи встановлено, що 19 червня 2008 року між Позичальником [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого Позичальник отримав 70 000,00 доларів США, в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між відповідачем та банком було укладено договір іпотеки спірного будинку. Умовами ст. 590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Однак, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорення саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення або про відмову в їх задоволенні. Позивач, як іпотекодержатель має право на підставі частин 2 і 3 ст. 16 ЦК України, статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» захистити свої майнові права, звернувшись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки договором іпотеки від 19.06.2008 року сторонами передбачено, що іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцями будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки, а також у інших випадках відповідно до чинного законодавства (п. 4.1 Договору іпотеки) (а.с. 33 - 35). Судом встановлено, що Позичальник [PERSON] порушив взяті на себе зобов'язання передбачені кредитним договором та договором іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як, так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. За змістом ч. 2 ст. 40 згаданого Закону та ч. 3 ст. 109 ЖК України після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя (кредитора) або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п. 43 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має врахувати таке. Згідно ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому, суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців з цього житлового будинку чи житлового приміщення. Із змісту зазначених норм вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». За переконанням суду з урахуванням ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» відповідне рішення про виселення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно із прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що і буде в подальшому підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. Між тим, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, оскільки до правовідносин, що склались між сторонами необхідно також застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року, відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Даний закон діє до набрання чинності законом, який врегулює питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Судом встановлено, що [PERSON] отримав споживчий кредит в іноземній валюті, зобов'язання було забезпечено іпотекою і, предмет іпотеки є постійним місцем проживання позичальника, який зареєстрований в будинку, який переданий в іпотеку. Також судом встановлено, що житлова площа не перевищує межу зазначену в законі (а.с. 80). Будь-яких доказів на підтвердження того, що [PERSON] має інше житло суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що мораторій передбачений вищенаведеним Законом необхідно застосувати. Проте, застосування цього Закону має відбуватись на стадії виконання судового рішення у даній справі, то враховуючи норми цього Закону, а також

Outcome: partial