Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Представник позивача адвокат Сумцов Є.С. у квітні 2021 року звернувся до суду із указаним позовом, який мотивував тим, що позивач [PERSON] , є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] . У вказаному будинку позивач зареєстрований, але фактично не проживає. Також у даному будинку зареєстрована та фактично проживає колишня дружина позивача - [PERSON] , з якою позивач перебував у шлюбних відносинах з 2008 по 2016 роки. Після розлучення відповідачка без будь-яких на те законних підстав та домовленостей із позивачем самовільно продовжила проживати у належному позивачу житловому будинку. Також представник позивача зазначив, що відповідачка постійно вчиняла сварки, у зв`язку із чим позивач був вимушений змінити своє місце проживання та надав час відповідачці залишити належне йому домоволодіння. До теперішнього часу [PERSON] не звільнила вказане домогосподарство та разом з тим, почала розбирати новобудову будинку, а саме стелю та покрівлю із даху будинку, демонтувати зі стін піноблок, а також не впускає позивача до його домоволодіння. У зв`язку зі створенням указаних перешкод позивач 30.04.2020 був вимушений звертатися до правоохоронних органів із відповідною заявою, за результатами розгляду якої був складений висновок, за яким у діях [PERSON] встановлено відсутність ознак кримінального правопорушення. Незважаючи на неодноразові звернення позивача до відповідачки щодо звільнення незаконно займаного домоволодіння, надання вільного доступу до подвір`я та припинення руйнування будинку, відповідачка не усунула вказаних перешкод у користуванні позивачем своєю особистою власністю до цього часу. Звернення позивача до правоохоронних органів та до органів місцевої влади результатів не дали. Посилаючись на вказані обставини представник позивача просить суд усунути [PERSON] перешкоди у користуванні житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] із вказаного житлового будинку. Ухвалою суду від 11.05.2021 було відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання (а.с. 22). Ухвалою суду від 11.08.2021 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 39). У судовому засіданні представник позивача заявлений позов підтримав повністю з підстав указаних у ньому, просив позов задовольнити. Також представник позивача звернув увагу на письмові пояснення відповідачки, які містяться у матеріалах ЄО Тростянецького ВП про те, що остання розбирала майно позивача і з її пояснень вбачається, що вона перешкоджає позивачу користуватися майном. Позивач у судове засідання не з`явився, та не повідомив суд про причину неявки. У судовому засіданні 07.09.2021, яке відбувалося за участі позивача, останній позов підтримав та пояснив, що у 2018 році він повернувся із заробітків, але відповідачка не впустила його в будинок. Цей будинок придбавала його мати, коли він проживав із першою дружиною. Він не має доступу до будинку, так як відповідачка перешкоджає йому, не відчиняє двері, висловлюється нецензурно. Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що з 2006 року вона разом із позивачем переїхала проживати у спірний будинок, як чоловік та дружина. З попереднього місця проживання вона перевезла усі речі та використовувала їх для облаштування господарства. Попередній власник будинку ( [PERSON] ) їх прописав, а потім, у 2007 році вони доплачували за будинок кошти. Під час проживання вони здійснили ремонт будинку, змінили паркан, замінили вікна та двері будинку, пробили свердловину, підвели у будинок воду. Вона до цього часу проживає у будинку та здійснює там ремонт. У 2021 році позивач через суд оформив право власності на будинок за набувальною давністю. Рішення вона не оскаржувала, так як пізно отримала дане рішення. Житла у неї іншого немає. Доступ до будинку позивачу не надає, оскільки останній забирає речі із будинку. Також відповідачка заперечила проти пояснень викладених у матеріалах ЄО про те, що вона розбирала новобудову будинку, оскільки такі пояснення писав поліцейський, а вона їх не читала, так як перебувала у емоційно нестійкому стані через смерть сина. Вона пояснювала поліцейському про те, що мала намір розбирати з метою ремонту кухні, але фактично нічого не розбирала. Крім того, відповідачка зазначила, що позивач забрав багато іншого їхнього спільного майна, зокрема: мотоблок, причеп, мотокосу, зварювальний апарат, бензопилу, насоси для подачі води, батареї, які вони придбавали для ремонту будинку, двері, плитку та багато іншого будівельного матеріалу. Також відповідачка звернула увагу суду на світлини надані представником позивача, зокрема вказала: на фото №5, яке міститься на а.с. 55 двері та шифер з господарської будівлі вона не знімала. Двері упали самі, а пластиковий шифер поздувало вітром і він лежить на території двору; на фото №6, яке міститься на а.с. 55 зафіксовано будинок з якого позивач познімав водостічні жолоби із даху над верандою; на фото №3-4, яке міститься на а.с. 54 зафіксовано недобудований будинок, який стояв без ремонту, так як ремонтували старий будинок; на фото №2, яке міститься на а.с. 53 заперечила, що були двері та вказала, що там тримали господарство і вхід забивали дошками; на фото №1, яке міститься на а.с.\~53 зафіксовано огорожу, яку ставила вона разом із позивачем за спільні кошти. Допомагав ставити огорожу чоловік її дочки [PERSON] . Коли вона прийшла до позивача жити, то в господарстві не було огорожі. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідачки, покази свідків та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Судом установлено, що 29.01.2008 у виконкомі Боромлянської сільської ради Тростянецького району Сумської області був зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачкою, про що було зроблено відповідний актовий запис №1 (а.с. 11). Заочним рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 24.05.2016 шлюб між позивачем та відповідачкою був розірваний. Вказане рішення набрало законної сили 14.06.2016 (а.с.12). Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 27.11.2020 за [PERSON] було визнано право власності за набувальною давністю на житловий будинок «А-1» загальною площею 67,6 кв.м. з прибудовою «а» та житловий будинок «А1» у стані будівництва (36% готовності) з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] (а.с. 6-8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.02.2021 за №243835363 за [PERSON] на підставі рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 27.11.2020 було зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Боромлянської сільської ради Тростянецького району\~Сумської областівід 18.02.2021 №260 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , який фактично проживає по [ADDRESS] ; [PERSON] , яка за даною адресою зареєстрована та фактично проживає (а.с. 10). Відповідно до повідомлення виконавчого комітету Боромлянської сільської ради Тростянецького району\~Сумської областівід 07.05.2021 №767/02-23 [PERSON] значиться зареєстрованою на території Боромлянської сільської ради з 12.04.2007 по теперішній час за адресою: [ADDRESS] (а.с.\~20). З довідки про результати розгляду матеріалів ЄО № 1221 від 30.04.2020 вбачається, що ДОП Тростянецького ВП ГУ НП в Сумській області Вовянко С.М. було проведено перевірку за повідомленням [PERSON] про те, що його колишня дружина [PERSON] розбирає будинок за адресою: [ADDRESS] . В ході проведення перевірки було установлено, що заявник придбав будинок до початку спільного проживання із [PERSON] . Після розлучення [PERSON] залишилася проживати у будинку заявника. На протязі останнього часу [PERSON] почала розбирати новобудову будинку, який розташований за указаною адресою, розібрала стелю та зняла покрівлю з даху будинку, зі стін демонтувала піноблок. У зв`язку з тим, що в події не було встановлено ознак кримінального правопорушення було прийнято рішення про припинення подальшого розгляду звернення (а.с. 14). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , яка доводиться дочкою відповідачки [PERSON] , повідомила, що починаючи з 2006 року її мати стала проживати разом із позивачем, як чоловік та дружина в [ADDRESS] . У 2008 році [PERSON] одружилася із [PERSON] . Її чоловік брав кредит, щоб мати придбала корову. Вона разом із чоловіком допомагали позивачу та відповідачці по господарству. Для дітей позивача у будинку організовували святкування днів народження. Також позивач та відповідачка доглядали батька позивача, який жив разом із ними. У сім`ї відповідачки та позивача почалися негаразди, коли останній почав працювати в м. Суми. Позивач став вивозити речі з будинку і відповідачка йому не перешкоджала в цьому. Позивач не проживає у будинку близько двох років. Вона була свідком конфліктів між позивачем та відповідачкою. Позивач пропонував сплатити йому 100\~000 грн за будинок. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що знає відповідачку, так як торгувала з нею на ринку. Їй нічого невідомо про те, що відповідачка була одружена. Чоловік їй не допомагав. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що між позивачем та відповідачкою останні кілька років відбуваються сварки з приводу користування будинком розташованим у [ADDRESS] . Остання сварка була навесні 2021 року. У 2020 році було звернення позивача з приводу користування будинком, яке було розглянуто як звернення громадян, так як вбачалися ознаки цивільно-правових відносин щодо користування майном. Кому належить будинок йому не відомо, документів він не бачив. Позивач не проживає в даному будинку близько чотирьох років, а відповідачка проживає там постійно, зокрема з того часу як він працює дільничним офіцером поліції. Для відповідачки це єдине місце проживання. При ньому нічого з господарства не вивозилося та не розбиралося. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 1\~ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до\~ст.\~319\~ЦК України\~власник\~володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник\~має право\~вчиняти щодо\~свого майна\~будь-які\~дії,\~які не\~суперечать закону. При\~здійсненні своїх\~прав та\~виконанні обов`язків\~власник зобов`язаний\~додержуватися моральних\~засад суспільства.\~Діяльність власника\~може бути\~припинена або\~власника може\~бути зобов`язано\~допустити до\~користування його\~майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2, 4\~ст. 406 ЦК України\~сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч. 4\~ст. 311 ЦК України\~фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 150 Житлового кодексу\~УРСР (далі -\~ЖК УРСР) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно статей\~156,\~157 ЖК УРСР\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою\~статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Статтею 109 ЖК УРСР\~передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до ч. 1\~ст. 116 ЖК УРСР\~якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі\~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~та частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», § 43). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача із житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v Italy»), заява № 33202/96, § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~в статті 1 Першого протоколу об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц викладено висновок, згідно якого при вирішенні справи щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі проводити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Суд враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Таке втручання має здійснюватися згідно із законом, має бути необхідним у демократичному суспільстві та має бути спрямованим на захист прав і свобод інших осіб. Формулювання «згідно із законом» вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, а положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. В даній справі представник позивача, обґрунтовуючи підставу для виселення відповідачки посилається на те, що позивач є єдиним власником житла, в той час як відповідачка більше не є членом його сім`ї, перешкоджає йому користуватися будинком та руйнує будинок. Суд зазначає, що факт розірвання шлюбу між сторонами та припинення між ними сімейних відносин свідчить про наявність підстав для виселення відповідачки згідно із національним законодавством України (ст.\~391, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст.\~406 ЦК України). У постанові від 13 жовтня 2020 року по справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Також необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Відповідно до вимог\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стороною позивача не було доведено, поза розумним сумнівом, належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт руйнування відповідачкою спірного житлового будинку. Надані представником позивача світлини не містять\~інформації щодо\~первісного стану\~об`єктів нерухомості,\~тому неможливо\~зробити однозначний\~висновок про\~їх пошкодження.\~Також допитаний\~у судовому\~засіданні поліцейськийДОП Тростянецького ВП ГУ НП в Сумській області Вовянко С.М. не підтвердив обставини, які зазначені ним у довідці від 30.04.2020 за результатами перевірки по заяві позивача про те, що відповідачка розбирала будинок. Крім того, письмові пояснення\~позивачки,\~достовірність яких\~вона оспорює, що були записані поліцейським Вовянко С.М. від її імені та містяться в матеріалах вказаної вище перевірки, зважаючи на вищевикладене, самі по собі не можуть бути достатнім доказом на підтвердження факту руйнування відповідачкою майна позивача. Враховуючи установлені судом обставини, а саме: тривалість проживання відповідачки у спірному житлі, відсутність у неї іншого житла, активної участі відповідачки у капітальному ремонті та благоустрої житла, суд вважає, що виселення відповідачки із спірного житла та позбавлення її права користування житлом буде непропорційним та становитиме порушення\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Разом з тим, суд вважає, що з урахуванням вищевикладених обставин, відмова у задоволенні цього позову буде пропорційним втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном. Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивача відповідно до положень ст.\~141 ЦПК України понесені ним судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed