Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-27 00:00:00

Представник заявника [PERSON] звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], який помер 29.05.2016 в м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті: інтоксикація, злоякісне новоутворення лівої легені. В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що 29.05.2016 в м. Хрустальний (Красний Луч) Луганської області померла її чоловік [PERSON], [INFO]. Лікарське свідоцтво про смерть видане на окупованій території України, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявник є дружиною померлого. При зверненні до Сєвєродонецького міського відділу ДРАЦС для реєстрації смерті [PERSON] через свого представника, отримала відмову в реєстрації смерті чоловіка, де їй порадили звернутися до суду. У звязку з цим вона звертається з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту смерті [PERSON] Встановлення даного факту має для неї юридичне значення, вона зможе отримати свідоцтво про смерть українського зразка. Заявник та представник заявника в судове засідання не зявились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, до суду надали заяви про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі та просять задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи без присутності представника заінтересованої особи. Враховуючи клопотання осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що при таких обставинах унеможливлює державну реєстрацію смерті певної особи в позасудовому порядку. Відповідно до відмови Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області від 11.07.2018 за вих. №4990/17.10-138 представнику заявника відмовлено в державній реєстрації смерті [PERSON] за наданим заявником документом на підтвердження смерті останнього, оскільки предявлене свідоцтво про смерть видане медичним закладом, який розташовано на території непідконтрольній українській владі, що ставить під сумнів легітимність оформлення лікарського свідоцтва про смерть закладами охорони здоровя, органами, установами, організаціями, місцем розташування яких є населені пункти, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до паспорту громадянина України серії ЕН 310560, виданого 25 лютого 2004 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, заявник [PERSON], [INFO], уродженка міста Красний Луч Луганської області, зареєстрована за адресою: [INFO] (Красний Луч) Луганської області. Згідно паспорта громадянина України серії ЕМ 706849, виданого 09 серпня 2000 року Краснолуцьким МВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], уродженець села міста Міусинськ Луганської області, Україна, зареєстрований за адресою: [INFO] (Красний Луч) Луганської області. Як вбачається з матеріалів справи, заявник [PERSON] є дружиною [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЕД №107144 виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції Луганської області від 20.02.2010, актовий запис №36. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявник надала лікарське свідоцтво про смерть №44, видане 30 травня 2016 року медичною установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території Государственное учреждение Краснолучский онкологический диспансер (російською мовою). Згідно вказаного лікарського свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO], помер 29 травня 2016 року в м.Хрустальний (Красний Луч) Луганської області, причина смерті: інтоксикація, злоякісне новоутворення лівої легені. Згідно довідки про причину смерті №44 від 30.05.2016 [PERSON], у віці 70 років, помер 29 травня 2016 року, причина смерті інтоксикація, злоякісне новоутворення лівої легені. Заявник також надала свідоцтво про смерть, видане 01.06.2016 установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Згідно вказаного свідоцтва про смерть, [PERSON], [INFO],\~ помер 29.05.2016 в м.Хрустальний (Красний Луч). Також на підтвердження факту смерті [PERSON] заявником до матеріалів справи додано довідку про поховання від 29.05.2018, копію фотокартки. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтверджені наявними у справі доказами, а тому вимоги заявника про встановлення факту смерті [PERSON], який помер 29.05.2016, підлягають задоволенню.

Outcome: approved