Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Представник позивача, [PERSON] , звернувся до суду із вказаним позовом в інтересах [PERSON] , в обґрунтування якого вказував, що [PERSON] є власником транспортного засобу «HONDA CIVIC» 2007 року випуску н/з [NUMBER] на підставі свідоцтва реєстрації транспортного засобу [NUMBER] . На початку березня 2019 року між [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON] ) та [PERSON] була досягнута домовленість про те, що він надасть їй послуги з реалізації зазначеного автомобіля, оскільки за його словами був більш обізнаний у питаннях реалізації транспортних засобів. Оскільки позивачка на той час вже проживала в м. Києві, зазначений транспортний засіб знаходився в м. Маріуполі та перебував у користуванні [PERSON] , то за домовленістю з останнім 13 березня 2019 року позивачка засвідчила у приватного нотаріуса довіреність на виконання дій з метою реалізації зазначеного транспортного засобу, в тому числі право відповідача укладати договори купівлі-продажу та отримувати кошти при укладені таких договорів. Згідно такого доручення [PERSON] надала право [PERSON] розпоряджатися та користуватися її автомобілем, а відповідач повинен був протягом 2-х місяців з часу надання доручення продати належний їй транспортний засіб за суму не менш ніж десять тисяч доларів США. Грошові кошти отримані ним від реалізації транспортного засобу [PERSON] повинен був передати позивачці. Зазначав з посиланням на правову позицію Верховного Суду, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу не вважається укладеним договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. При цьому в подальшому [PERSON] пояснював, що продати транспортний засіб він не зміг, хоча займається питанням продажу автомобілю. У березні 2020 року позивачці натомість стало відомо, що відповідач 14 лютого 2020 року продав за договором купівлі-продажу у Територіальному сервісному центрі № 1441 РСЦ МВС в Донецькій області (м. Маріуполь) її автомобіль [PERSON] , дружині відповідача, за 220000 грн. Однак до теперішнього часу грошові кошти [PERSON] за продаж такого транспортного засобу позивачці не передав, не надавши звіт про виконання доручення та від спілкування з позивачкою переховується. Вказував, що отримані кошти за договором продажу цього автомобілю повинні бути передані власнику, тобто [PERSON] . Отже, позивачка вважає, що вказаними діями [PERSON] порушує її права, у зв`язку з чим вона вимушена звернутися з позовом до суду. На підставі викладеного просила стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 220000 грн. та судові витрати. Ані позивачка, [PERSON] , ані її представник, адвокат Філипенко Є. С., в судове засідання не з`явились, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні позовних вимог та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання за невідомих суду причин не з`явився повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленим належним чином. Третя особа, [PERSON] , у судове засідання також не з`явилась повторно за невідомих суду причин, будучи про час та місце розгляду справи повідомленою належним чином. Таким чином згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] від 31 березня 2018 року, виданого ТСЦ № 1441, вбачається, що [PERSON] є власником транспортного засобу «Honda Civic», 2007 року випуску, червоного кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого Печерським районним у місті Києві відділом ДРАЦС ГТУ юстиції у місті Києві, актовий запис № 2375, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились 12 вересня 2018 року, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] ». Згідно із довіреністю строком дії три роки, посвідченою нотаріально 13 березня 2019 року приватним нотаріусом, реєстр № 170, [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) уповноважила [PERSON] розпоряджатися (в тому числі продати) та керувати належним їй за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 31 березня 2018 року автомобілем «Honda Civic», 2007 року випуску, червоного кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , для чого надала її представнику право, зокрема, укладати договори купівлі-продажу, підписувати та подавати усі необхідні заяви у відповідні органи, розписуватись за неї, в тому числі на договорах купівлі-продажу та отримувати по укладеним від її імені договорам грошові кошти. За договором купівлі-продажу № 1441/2020/1936204 транспортного засобу від 14 лютого 2020 року, укладеного в територіальному сервісному центрі МВС № 1441 РСЦ МВС в Донецькій області, вбачається, що [PERSON] , як продавець, в особі [PERSON] , який діяв на підставі доручення, з однієї сторони, та [PERSON] , як покупець, з іншої сторони, уклали угоду, за якою продавець продав, а покупець придбав за 220\~000 грн. транспортний засіб «Honda Civic», 2007 року випуску, червоного кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . На підставі досліджених доказів судом було встановлено, що автомобіль «Honda\~Civic»,\~2007\~року випуску,\~номер шасі\~ [NUMBER] ,\~державний номерний\~знак [NUMBER] належав на праві власності позивачці, яка 13 березня 2019 року на такий автомобіль видала довіреність відповідачу на право розпорядження та керування ним, а також права на його продаж за договором купівлі-продажу з одержанням від такої угоди грошових коштів за позивачку. На виконання умов такої довіреності відповідач 14 лютого 2020 року від імені позивачки продав спірний транспортний засіб третій особі, отримавши за такий автомобіль грошові кошти в сумі 220 000 грн. Суд зазначає, що згідно із «Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада\~2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг Міністерством внутрішніх справ (далі - МВС) і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічного паспорта). Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2019 року по справі № 145/145/17. Згідно із ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) представництвом є право відношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 244 ЦК представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю, яка є письмовий документом, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. На підставі п. 2, 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК повірений зобов`язаний після виконання доручення негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; а також негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Таким чином суд зазначає, що довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу є угодою, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. На підставі переліченого суд також зауважує, що відповідач, діючи від імені власника транспортного засобу, продав належний на праві власності позивачці автомобіль, отримавши за проданий транспортний засіб грошові кошти, внаслідок чого такі грошові кошти належать позивачці, які їй відповідач повинен повернути. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 554/9348/15-ц. При цьому суд зазначає, що [PERSON] не надав суду доказів на підтвердження передачі ним позивачці грошових кошів в сумі 220000 грн. від продажу ним 14 лютого 2020 року за довіреністю автомобіля [PERSON] . Таким чином судом було встановлено, що відповідач у порушення виданої йому 13 березня 2019 року позивачкою довіреності після її реалізації шляхом продажу за 220 000 грн. на підставі укладеного договору від 14 лютого 2020 року транспортного засобу [PERSON] , «Honda Civic», 2007 року випуску, номерний знак [NUMBER] , не повернув позивачці отримані ним грошові кошти від продажу такого автомобіля. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 220 000 грн. На підставі ст. 141 ЦПК внаслідок задоволення позовних вимог на користь позивачки з відповідача підлягає також стягненню витрати [PERSON] з оплати судового збору в сумі 2200 грн.

Outcome: approved