Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-23 00:00:00

Представник ПАТ «Правекс-банк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, в якій просить стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість в розмірі 58662,61 грн., з якої, як зазначено у позові, 15493,55 грн. - заборгованість по кредиту, 6383,34 грн. - заборгованість по процентам, 15493,55 грн. - пеня за несвоєчасну сплату кредиту, 11045,31 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів по кредиту та судові витрати в розмірі 586,62 грн. Представник позивача Мудровська К.Ю. в судове засідання не з'явилася надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. А також детальний розрахунок заборгованості та відзив на заперечення, посилаючись на те, що відповідно до пункту 1.2 кредитного договору №6169-041/08Р встановлено, що відповідачу надаються кредитні кошти з 15.07.2008 року до 15.07.2015 року зі сплатою 19.49% річних. Тому, відповідно до вище вказаного положення кредитного договору та відповідно ст..ст.256,257 ЦК України, строк позовної давності для позивача закінчується 16.07.2018 року. Позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності -16.07.2015 року. Відповідачем не надано жодного доказу невідповідності розрахунку заборгованості за кредитним договором чинному законодавству та умовам кредитного договору. Відповідно до розрахунку заборгованості до кредитного договору, останнє погашення відповідачем за даним кредитним договором відбулось 02.03.2010 року в сумі 37428 грн. При цьому, відповідно до п.1.1. кредитного договору було встановлено суму кредитних коштів в сумі 59330 грн. Тобто, виникла різниця між сумою кредитних коштів, які надані відповідачеві та сумою погашення відповідачем. Відповідно до розрахунку заборгованості та виписок банку щодо виконання умов кредитного договору №6169-041/08Р від 15.07.2008 року детально розписано рух коштів та історію невиконання зобов'язань по даному кредитному договору відповідачем. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася надала суду письмові заперечення, посилаючись на те, що 15.07.2008 року між нею та АКБ «Правекс-банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено кредитний договір №6169-041/08Р на суму 59330 грн. з 19,49% річних, на строк з 15.07.2008 року по 15.07.2015 року для купівлі автомобіля. Вважає, що дані розрахунку заборгованості по кредиту станом на 17.06.2015 року суперечать умовам кредиту та нормам чинного законодавства, оскільки позивачем невірно визначена сума для погашення кредиту в сумі 746 грн., тоді як в кредитним договором сума для погашення кредиту визначена в розмірі 707 грн. В наслідок реалізації автомобіля, який було передано позивачу в забезпечення зобов'язань за кредитним договором, 02.03.2010 року остання здійснила платіж у розмірі 42000,39 грн. (37428,00+4572,39). В зв'язку з чим, відповідач була впевнена, що зобов'язання з її боку за кредитним договором були виконані в повному обсязі. Платежі, що здійснені після продажу автомобіля в період з 23.03.2010 року по 24.06.2010 року були як доплата заборгованості по «незакритим в момент реалізації заставного майна» процентам за кредитом. Так, пояснювали їй працівники банку. З часу останнього платежу по кредиту жодних листів, дзвінків зі сторони позивача до неї з приводу непогашення кредиту не було. За аналізом розрахунку заборгованості за кредитним договором, у зв'язку з достроковим погашенням кредиту 02.03.2010 року, термін остаточного повернення кредитних коштів було змінено з 15.07.2015 року на 31.03.2012 року. Також вважає, що враховуючи викладене та вимоги п.9.2. кредитного договору, строк користування кредитними коштами було припинено ще 10.05.2010 року. Жодних дій, що свідчили б про бажання Банку про стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором від червня 2010 року та до дати отримання позову, серпень 2015 року, ПАТ КБ «Правекс-Банк» не вчиняв. За даними розрахунку заборгованості за кредитом та враховуючи умови кредитного договору, починаючи від 13.04.2010 року у позичальника виникло прострочення з погашення заборгованості за кредитом. Відповідно до п.9.2. кредитного договору визначено, що шляхом підписання даного договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом, строк користування кредитом, зазначений у п.1.2. даного договору припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника. Позивачем також нарахована пеня: за несвоєчасну сплату відсотків за період з 11.04.2009 року по 17.06.2015 року у розмірі 11116,31 грн., за несвоєчасне повернення кредиту за період з 08.08.2008 року по 17.06.2015 року у розмірі 25776,89 грн. Правових підстав нараховувати пеню на неіснуюче зобов'язання у позивача немає. Крім того, всі зазначені вище факти свідчать про порушення позивачем строку позовної давності за вимогами по кредитному договору, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. За змістом кредитного договору сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань (п.11.5.), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 15.07.2015 року. При цьому, як нею уже було зазначено, у зв'язку з достроковим погашенням кредиту 02.03.2010 року, термін остаточного повернення кредитних коштів було змінено з 15.07.2015 року на 31.03.2012 року. За змістом кредитного договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. За даними розрахунку заборгованості позичальник перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 13 квітня 2010 року, а з 11 березня 2010 року зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитом, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про повернення кредиту банк звернувся 16 липня 2015 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і нараховану неустойку. З урахуванням п.9.2. кредитного договору строк користування кредитом припинено було достроково 10.05.2010 року. Аналіз суті кредитних правовідносин дає підстави стверджувати, що строк позовної давності по вимогам за кредитним договором почав свій перебіг від дати 10.05.2010 року та припинився 10.05.2013 року, тобто за спливом трьох років (загальний строк позовної давності). Крім цього, за даними розрахунку заборгованості за кредитним договором ми бачимо, що останні платежі по кредиту, які мали бути здійснені позичальником, припадають на березень 2012 року. А тому, вже починаючи з 10.04.2012 року останні платежі по кредиту вважалися такими що прострочені. Строк позовної давності по таким платежам спливав 10.04.2015 року. Відповідно ж до дати на позовній заяві банку, така заява була подана до суду 16.07.2015 р., тобто зі спливом строку позовної давності. Щодо пропусків строку позовної давності по вимогам щодо стягнення неустойки (пені). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій просив слухати справу за його відсутністю та заперечував проти задоволення позовних вимог позивача, оскільки вважає дані вимоги безпідставними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи 15.07.2008 року між АКБ «Правекс-банк», правонаступником якого є ПАТ «Правекс-банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №6169-041/08Р, згідно якого, остання отримала кредит в розмірі 59330 грн. у строки з 15.07.2008 року по 17.07.2015 року зі сплатою 19,49% річних на придбання автотранспортного засобу (а.с.7-18). Відповідно до ст.1054 ч.1 ЦПК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 15.07.2008 року між [PERSON] та АКБ «Правекс-банк», правонаступником якого є ПАТ «Правекс-банк», було укладено договір поруки №6169-041/08Р. Згідно даного договору [PERSON] зобов'язується у випадку невиконання або неналежного виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором №6169-041/08Р від 15.07.2008 року, виконати за нього всі зобов'язання перед АКБ «Правекс-банк», передбачених кредитним договором (а.с.19). Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором №6169-041/08Р від 15.07.2008 року здійснений станом на 17.06.2015 року термін дії якого вказаний з 15.07.2008 року по 15.03.2012 року, 02.03.2010 року відповідач здійснила останній платіж у розмірі 42000,39 грн., з якого сума в розмірі 37428 грн. була направлена на погашення заборгованість по кредиту, а сума в розмірі 4572,39 грн. була направлена на погашення заборгованості за відсотками. З 02.03.210 року відповідач [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту, зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитом і зобов'язання зі сплати відсотків (а.с.5-6). 22.07.2015 року ПАТ КБ «Правек-Банк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] і [PERSON] про стягнення заборгованості, яка утворилася після 02.03.2010 року - тобто після останньої оплати відповідачем суми заборгованості по кредиту, про стягнення боргу з відповідачів в сумі 58662,61 грн., з якої, як зазначено у позові, 15493,55 грн. - заборгованість по кредиту, 6383,34 грн. - заборгованість по процентам, 15493,55 грн. - пеня за несвоєчасну сплату кредиту, 11045,31 грн. - пеня за несвоєчасну сплату процентів по кредиту та судові витрати в розмірі 586,62 грн. Відповідно до п.9.2. кредитного договору визначено, що шляхом підписання даного договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом, строк користування кредитом, зазначений у п.1.2. даного договору припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника (а.с.7-9). Тобто з 10.04.2010 року фактично розпочався перебіг строку позовної давності. Тому суд вважає, якщо фактично припинив свою дію кредитний договір №6169-041/08Р то автоматично припиняє свою дію і договір поруки №6169-041/08Р. Згідно п.31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача [PERSON], яка наполягала на застосуванні строку позовної давності, оскільки вважає що строк для звернення до суду сплив, а вимоги позивача є необґрунтованими. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду лише 22.07.2015 року, з пропущенням строку позовної давності, в матеріалах справи відсутні докази того, що після останньої оплати відповідачем суми заборгованості 02.03.2010 року, позивачем приймалися заходи в межах загального строку позовної давності щодо стягнення будь-якої іншої нарахованої відповідачам заборгованості. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Перебіг трирічного строку позовної давності за вимогами, що випливають з умов кредитного договору №№6169-041/08Р від 15.07.2008 року розпочався 01.04.2010 року, тобто з дати останнього платежу відповідача [PERSON] за кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом лише 22.07.2015 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за даним договором в розмірі 58662,61 грн. заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. Позивач у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення. Крім цього, згідно наданих представником позивача виписок банку за особовим рахунком №96117900007181 за договором №6169-041/08Р за період з 01.05.2012 року по 26.01.2016 року вбачається, що 24.11.2015 року сума заборгованості за кредитним договором №6169-041/08Р в розмірі 15493,55 грн. та сума заборгованості по відсоткам в розмірі 5723,16 грн. були списані як безнадійна заборгованість (а.с.178,179). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було роз'яснено права та обов'язки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач попереджався про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів. Зазначеними правами позивач особисто або через свого представника, не скористався. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, а відповідачі як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та солідарного стягнення [PERSON], [PERSON] заборгованості в розмірі 58662,61грн. на користь позивача в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed