Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Представник позивача адвокат Дубець О.С. звернулася до Шевченківського районного суду м.Чернівці в інтересах [PERSON] з позовом до Державної України в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що наказом ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області № 135-о від 24 жовтня 2014 року [PERSON] був звільнений з інспекції на підставі п.п. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» № 1682-18 від 16 вересня 2014 року, п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Не погодившись зі своїм звільненням, [PERSON] 11 листопада 2014 року звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Ухвалою від 12 листопада 2014 року суддя Чернівецького окружного адміністративного суду [PERSON] відкрив провадження у справі № 824/3134/14-а та призначив розгляд справи в судовому засіданні на 19 листопада 2014 року. Ухвалою суду від 19 листопада 2014 року було вирішено розглядати справу колегією в складі трьох суддів. У зв`язку із цим розгляд справи був призначений на інший день - 28 листопада 2014 року. Ухвалою суду від 16 січня 2015 року провадження у справі було зупинене. Наступне судове засідання було призначене на 6 лютого 2015 року. 6 лютого 2015 року судом була постановлена ухвала про звернення до Верховного Суду України із клопотанням для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» положенням Конституції України. У зв`язку із постановленою 6 лютого 2015 року ухвалою про звернення до Верховного Суду України, в цей же день судом було зупинене провадження у справі № 824/3134/14-а до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, питання щодо чого порушене відповідно до ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року у справі № 824/3134/14-а та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України. Не погодившись із зупиненням провадження у справі, [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року. 2 березня 2015 року Вінницьким апеляційним адміністративним судом було відкрите апеляційне провадження за скаргою [PERSON] на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року. 25 березня 2015 року Вінницький апеляційний адміністративний суд залишив апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року - без змін. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] з посади, у справі відбувся повторний автоматичний розподіл справи та справа була передана на розгляд до судді Лелюка О.П. Протягом періоду з жовтня 2016 року по листопад 2019 року [PERSON] кілька разів звертався до Чернівецького окружного адміністративного суду із заявами про поновлення провадження у справі. Підставами для поновлення провадження у справі [PERSON] наводив зокрема: поновлення провадження у справі в частині звільнення під час відпустки, постанова Верховного Суду України від 4 липня 2017 року у справі № 21-2743а16 та рішення ЄСПЛ від 21 липня 2017, судова практика судів першої інстанції в аналогічних спірних правовідносинах, доводи з приводу того, що прийняття Конституційним Судом України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» на спірні відносини між ним та відповідачем по справі ніяким чином не вплине. Так, ухвалами від 18 листопада 2016 року, від 18 грудня 2017 року, від 29 травня 2018 року, від 14 листопада 2018 року, від 19 вересня 2019 року Чернівецьким окружним адміністративним судом у задоволенні заяв [PERSON] про поновлення провадження у справі було відмолено. Підставами для відмови у задоволенні заяви про поновлення провадження у справі Чернівецький окружний адміністративний суд наводив причини - відсутність на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України інформації щодо прийняття Конституційним Судом України рішення по справі за конституційним поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади», 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону. 18 листопада 2019 року суд виніс ухвалу та поновив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду. Рішення у справі за позовом [PERSON] до Головного управління ДФС у Чернівецькій області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було ухвалене 5 травня 2020 року. Суд задовольнив позовні вимоги [PERSON] частково. Суд визнав протиправним та скасувати наказ ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області №135-0 від 24.10.2014 року про звільнення [PERSON] з посади начальника управління інформаційних технологій та обліку платників, поновив його в Головному управлінні ДФС України у Чернівецькій області на посаді начальника управління інформаційних технологій та обліку платників з 25.10.2014 року та стягнув з Головного управління ДФС України у Чернівецькій області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 216522,10 грн. Постановою від 11 вересня 2020 року Сьомий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року - без змін. Аналізуючи хронологію розгляду справи судом, справа [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу перебувала в провадженні суду першої інстанції більше п`яти років, а саме з 11 листопада 2014 року до 5 травня 2020 року. В період з 16 січня 2015 року по 18 листопада 2019 року, тобто три з половиною роки, розгляд справи був зупинений. Єдиною підставою для зупинення суд визначив відсутність на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України інформації щодо прийняття Конституційним Судом України рішення у вказаній вище справі. Слід зазначити, що рішення у вказаній справі Конституційним Судом України і до тепер не ухвалене. Підстави для поновлення провадження у справі суд першої інстанції визнав рішення ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», який встановив, що тривалий розгляд справи заявників, які були звільненні на підставі Закону України «Про очищення влади» порушує пункт 1 статті 6 (право на справедливий суд) Європейської конвенції з прав людини. Так, суд встановив, що позивача було звільнено з роботи з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що свідчить про протиправність та незаконність оскаржуваного наказу про звільнення. Такий висновок суд зробив на підставі того, що [PERSON] було звільнено під час перебування у відпустці. Суд звернув увагу на те, що рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці. В даній справі суд вказав на те, що дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади. Суд звернув увагу на те, що відповідачем у справі № 824/3134/14-а не було надано суду належних, достатніх та допустимих доказів щодо вчинення позивачем будь-яких дій чи бездіяльності, інших заходів (та/або які сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України [PERSON] , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини. Крім того, з Офісу Генерального прокурора була отримана інформація, в якій повідомлялось про відсутність інформації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань щодо відкритих кримінальних проваджень відносно [PERSON] . Суд встановив, що наказ про звільнення позивача з посади базувався виключно на довідці про результати вивчення особової справи позивача, а тому такий наказ не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, отже, є таким, що порушує закріплені Конституцією гарантовані права позивача та належать до скасування. Позивач, з урахуванням встановлених судом в рішенні у справі про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу обставин, вважає, що його звільнення на підставі Закону України «Про очищення влади» завдало йому моральної шкоди, яка пов`язання з таким: - незаконне звільнення в період перебування у відпустці; - тривалий розгляд справи в суді, а саме більше п`яти років в суді першої інстанції; - застосування процедури люстрації, яка є дискримінаційною, оскільки застосовується без доведення вини конкретної особи, яка перебуває на публічній службі, в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження, а тільки на підставі того, що позивач перебував на посаді, яка підпадала під дію Закону України «Про очищення влади» в період перебування на посаді Президента України [PERSON] ; - наслідки звільнення на підставі Закону України «Про очищення влади», оскільки вступаючи на публічну службу, особа не знала і не могла знати, що лише перебування на конкретній посаді у певний проміжок часу в майбутньому становитиме підставу для юридичної відповідальності у вигляді заборони обіймати певні посади в органах державної влади та місцевого самоврядування протягом 10 років. В силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). Наведений правовий висновок вже був висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а. Спираючи на рішення ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» та враховуючи, що провадження у справі про незаконне звільнення та поновлення на посаді [PERSON] відбулось також з порушеннями пункту 1 статті 6 (право на справедливий суд) Європейської конвенції з прав людини через його тривалість, а саме більше п`яти років та саме звільнення позивача відбулось з порушенням статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя) у зв`язку із тим, що Закон про люстрацію отримав дуже широке застосування і це призвело до звільнення позивача просто за те, що він працював на державній службі більше року, під час перебування [PERSON] на посаді Президента України, [PERSON] вважає, що розмір моральної шкоди, яка йому була завдана, вже визначений ЄСПЛ під час розгляду вказаної вище справи, та повинен становити 5000 євро. З урахуванням офіційного курсу євро до гривні за даними НБУ станом на 12 листопада 2020 року, 5000 євро будуть становити 165720,50 грн. Саме таку суму моральної шкоди [PERSON] просить суд стягнути на його користь з Держави Україна в особі Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці від 13 листопада 2020 року відкрито спрощене провадження у даній справі. 17 грудня 2020 року відповідачем спрямовано на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав, вказав що позивач не довів належним чином наявність заподіяної йому моральної шкоди, просив відмовити в задоволенні позовної заяви. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились. Представник позивача Дубець О.С. спрямувала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її та позивача відсутність. Просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, спрямував на адресу суду клопотання з проханням розглядати дану справу у їх відсутність, підтримують в повному обсязі поданий відзив, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, ухвалив здійснювати судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Суд, виходячи з даних вимог закону, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наведених нижче підстав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що наказом ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області № 135-о від 24 жовтня 2014 року [PERSON] був звільнений з інспекції на підставі п.п. 1 п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» № 1682-18 від 16 вересня 2014 року, п. 7-2 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. [PERSON] 11 листопада 2014 року звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Ухвалою від 12 листопада 2014 року суддя Чернівецького окружного адміністративного суду [PERSON] відкрив провадження у справі № 824/3134/14-а та призначив розгляд справи в судовому засіданні на 19 листопада 2014 року. Ухвалою суду від 19 листопада 2014 року було вирішено розглядати справу колегією в складі трьох суддів. У зв`язку із цим розгляд справи був призначений на інший день - 28 листопада 2014 року. Ухвалою суду від 16 січня 2015 року провадження у справі було зупинене. Наступне судове засідання було призначене на 6 лютого 2015 року. 6 лютого 2015 року судом була постановлена ухвала про звернення до Верховного Суду України із клопотанням для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» положенням Конституції України. У зв`язку із постановленою 6 лютого 2015 року ухвалою про звернення до Верховного Суду України, в цей же день судом було зупинене провадження у справі № 824/3134/14-а до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, питання щодо чого порушене відповідно до ухвали Чернівецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року у справі № 824/3134/14-а та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України. Не погодившись із зупиненням провадження у справі, [PERSON] подав апеляційну скаргу на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року. 2 березня 2015 року Вінницьким апеляційним адміністративним судом було відкрите апеляційне провадження за скаргою [PERSON] на ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року. 25 березня 2015 року Вінницький апеляційний адміністративний суд залишив апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення, а ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 6 лютого 2015 року - без змін. У зв`язку із звільненням судді [PERSON] з посади, у справі відбувся повторний автоматичний розподіл справи та справа була передана на розгляд до судді Лелюка О.П. Протягом періоду з жовтня 2016 року по листопад 2019 року [PERSON] кілька разів звертався до Чернівецького окружного адміністративного суду із заявами про поновлення провадження у справі. Підставами для поновлення провадження у справі [PERSON] наводив зокрема: поновлення провадження у справі в частині звільнення під час відпустки, постанова Верховного Суду України від 4 липня 2017 року у справі № 21-2743а16 та рішення ЄСПЛ від 21 липня 2017, судова практика судів першої інстанції в аналогічних спірних правовідносинах, доводи з приводу того, що прийняття Конституційним Судом України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» на спірні відносини між ним та відповідачем по справі ніяким чином не вплине. Так, ухвалами від 18 листопада 2016 року, від 18 грудня 2017 року, від 29 травня 2018 року, від 14 листопада 2018 року, від 19 вересня 2019 року Чернівецьким окружним адміністративним судом у задоволенні заяв [PERSON] про поновлення провадження у справі було відмолено. Підставами для відмови у задоволенні заяви про поновлення провадження у справі Чернівецький окружний адміністративний суд наводив причини - відсутність на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України інформації щодо прийняття Конституційним Судом України рішення по справі за конституційним поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади», 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 1, пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього закону, Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 4 цього закону. 18 листопада 2019 року суд виніс ухвалу та поновив провадження у справі та призначив справу до судового розгляду. Рішення у справі за позовом [PERSON] до Головного управління ДФС у Чернівецькій області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було ухвалене 5 травня 2020 року. Суд задовольнив позовні вимоги [PERSON] частково. Суд визнав протиправним та скасувати наказ ДПІ у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області №135-0 від 24.10.2014 року про звільнення [PERSON] з посади начальника управління інформаційних технологій та обліку платників, поновив його в Головному управлінні ДФС України у Чернівецькій області на посаді начальника управління інформаційних технологій та обліку платників з 25.10.2014 року та стягнув з Головного управління ДФС України у Чернівецькій області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 216522,10 грн. Постановою від 11 вересня 2020 року Сьомий апеляційний адміністративний суд апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 05 травня 2020 року - без змін. Аналізуючи хронологію розгляду справи судом, справа [PERSON] про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу перебувала в провадженні суду першої інстанції більше п`яти років, а саме з 11 листопада 2014 року до 5 травня 2020 року. В період з 16 січня 2015 року по 18 листопада 2019 року, тобто три з половиною роки, розгляд справи був зупинений. Єдиною підставою для зупинення суд визначив відсутність на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України інформації щодо прийняття Конституційним Судом України рішення у вказаній вище справі. Слід зазначити, що рішення у вказаній справі Конституційним Судом України і до тепер не ухвалене. Підстави для поновлення провадження у справі суд першої інстанції визнав рішення ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України», який встановив, що тривалий розгляд справи заявників, які були звільненні на підставі Закону України «Про очищення влади» порушує пункт 1 статті 6 (право на справедливий суд) Європейської конвенції з прав людини. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції встановив ряд порушень, що призвели до незаконного звільнення [PERSON] з посади. Так, суд встановив, що позивача було звільнено з роботи з порушенням вимог ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що свідчить про протиправність та незаконність оскаржуваного наказу про звільнення. Такий висновок суд зробив на підставі того, шо [PERSON] було звільнено під час перебування у відпустці. Також суд дійшов висновку про порушення й інших прав позивача на працю. Суд звернув увагу на те, що рішення суб`єкта владних повноважень стосовно звільнення працівників, не повинно допускати дискримінацію у праці. В даній справі суд вказав на те, що дотримання презумпції невинуватості при здійсненні люстраційних заходів є фундаментальним принципом у забезпеченні демократичного шляху очищення влади. Суд вказав, що без доведення вини в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження, Законом України «Про очищення влади» запроваджується заборона обіймати посади (перебувати на службі) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування лише у зв`язку з перебуванням на такій посаді в певний проміжок часу. Заборона протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом обіймати посади, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрація), і виникнення у зв`язку з цим підстави для їх звільнення із займаних посад лише у зв`язку із зайняттям цими посадовими особами вказаних посад у передбачений Законом України «Про очищення влади» період часу, призводить до порушення принципу презумпції невинуватості, передбаченого частиною 1 статті 62 Конституції України. Аналіз норм Закону України «Про очищення влади» дає підстави стверджувати, що вказаним законом фактично введена ще одна підстава припинення перебування особи на публічній службі, що за своєю суттю є дисциплінарним стягненням у вигляді звільнення - перебування на конкретно визначеній посаді, яка віднесена до переліку посад, за якими здійснюється очищення влади, а не у зв`язку із вчиненням особою певного дисциплінарного проступку, який порочить її як державного службовця чи особу, яка перебуває на публічній службі, або дискредитує орган, у якому вона працює. До того ж приписами Закону України «Про очищення влади» встановлюється зворотна дія закону всупереч вимогам ст. 58 Конституції України, так як, вступаючи на публічну службу, особа не знала і не могла знати, що лише перебування на конкретній посаді у певний проміжок часу в майбутньому становитиме підставу для юридичної відповідальності у вигляді заборони обіймати певні посади в органах державної влади та місцевого самоврядування протягом 10 років. Суд дійшов висновку, що наведене свідчить також про встановлення додаткових обмежень для реалізації прав і свобод державного службовця (особи, яка перебуває на публічній службі) як людини і громадянина, що в жодному разі не відповідає ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно з якою при прийнятті нових законів (зокрема Закону України «Про очищення влади») не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (зокрема, осіб, які перебувають на публічній службі) та ст. 64 Конституції України, згідно з якою конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Отже, з викладених норм Конституції України вбачається, що одним із принципів дії правової системи в Україні, визначений принцип верховенства права та встановлено, що права і свободи можуть бути обмежені виключно у випадках, передбачених Конституцією України, а саме, у разі введення воєнного або надзвичайного стану. Люстраційна процедура не може слугувати покаранням, оскільки це прерогатива кримінального права. Якщо норми національного закону допускають упровадження обмеження прав, гарантованих Конвенцією, то такі обмеження мають бути достатньо індивідуальні. Люстраційні процедури мають відповідати критеріям доступності, а при розгляді справ про люстрацію мають бути дотримані всі стандарти справедливого судового розгляду та вимог, передбачених статтею 6 Конвенції щодо кримінальних проваджень. Зокрема, особі, яка піддається люстрації, мають бути забезпечені всілякі гарантії, притаманні кримінальному переслідуванню. Такими гарантіями передусім має бути презумпція невинуватості». (рішення ЄСПЛ у справі «Матиєк проти Польщі»). Суд звернув увагу на те, що відповідачем у справі № 824/3134/14-а не було надано суду належних, достатніх та допустимих доказів щодо вчинення позивачем будь-яких дій чи бездіяльності, інших заходів (та/або які сприяли їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України [PERSON] , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини. Крім того, з Офісу Генерального прокурора була отримана інформація, в якій повідомлялось про відсутність інформації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань щодо відкритих кримінальних проваджень відносно [PERSON] . Суд встановив, що наказ про звільнення позивача з посади базувався виключно на довідці про результати вивчення особової справи позивача, а тому такий наказ не може бути визнаний правомірним та таким, що прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, отже, є таким, що порушує закріплені Конституцією гарантовані права позивача та належать до скасування. Позивач, з урахуванням встановлених судом в рішенні у справі про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу обставин, вважає, що його звільнення на підставі Закону України «Про очищення влади» завдало йому моральної шкоди, яка пов`язання з таким: - незаконне звільнення в період перебування у відпустці; - тривалий розгляд справи в суді, а саме більше п`яти років в суді першої інстанції; - застосування процедури люстрації, яка є дискримінаційною, оскільки застосовується без доведення вини конкретної особи, яка перебуває на публічній службі, в передбаченому законом порядку, без установленого права на оскарження, а тільки на підставі того, що позивач перебував на посаді, яка підпадала під дію Закону України «Про очищення влади» в період перебування на посаді Президента України [PERSON] ; - наслідки звільнення на підставі Закону України «Про очищення влади», оскільки вступаючи на публічну службу, особа не знала і не могла знати, що лише перебування на конкретній посаді у певний проміжок часу в майбутньому становитиме підставу для юридичної відповідальності у вигляді заборони обіймати певні посади в органах державної влади та місцевого самоврядування протягом 10 років. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1-3 ст. 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 1-4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Частина 1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачає, що міжнародні договори є частиною національного законодавства та у разі суперечностей між ними мають вищу юридичну силу, ніж положення національного законодавства. В рішенні від 17 жовтня 2019 року, яке набуло статусу остаточного 24 лютого 2020 року, у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, 53217/16, 59099/16, 23231/18 та 47749/18), яка стосувалась звільнення п`яти державних службовців згідно із Законом України «Про очищення влади», Європейський суд з прав людини одноголосно визнав, що було: порушення пункту 1 статті 6 (право на справедливий суд) Європейської конвенції з прав людини через тривалість провадження у справах перших трьох заявників, і порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя) стосовно всіх п`яти заявників. Суд спершу визнав, що право перших трьох заявників на справедливий суд було порушено, оскільки провадження про їх звільнення тривало більше чотирьох з половиною років і триває досі. Щодо питання статті 8, Суд не сумнівався, що в період, коли колишній президент [PERSON] перебував при владі, українська державна служба та демократичне управління справді стикалися з чималими викликами, які виправдовували потребу в реформах. Однак Суд, зокрема, встановив, що Закон про люстрацію отримав дуже широке застосування і це призвело до звільнення заявників просто за те, що вони працювали на державній службі більше року, поки пан [PERSON] перебував при владі. Таким чином, закон не стосувався окремих заявників або того, чи були вони пов`язані з будь-яким недемократичним діянням, яке мало місце колишнього президента. У цьому контексті Закон про люстрацію відрізнявся від більш вузько націлених люстраційних процедур, що застосовувалися в інших центрально-східних європейських державах. ЄСПЛ звернув увагу, що існувала ймовірність того, що закон було прийнято проти тих, хто працював на державній службі за попередніх урядів, що передбачало політизацію державної служби, що само по собі суперечило проголошеній цілі законодавства. Усталений принцип практики ЄСПЛ - люстрація не може служити покаранню, бути відплатою чи помстою, і це стосується також українського Закону про люстрацію. Також суд у Страсбурзі мав претензії щодо пропорційності заходів, застосованих щодо заявників відповідно до Закону про люстрацію. Це було частиною розгляду питання про те, чи були вони «необхідними в демократичному суспільстві». Суд зазначив, що перших трьох заявників було звільнено через службу при колишньому президенті, час перебування на посаді якого було відзначено негативними подіями щодо поваги до демократії, верховенства права та прав людини. Суд визнав, що деякі зміни в державній службі могли бути необхідні після цього періоду, включаючи заходи проти осіб, які особисто були пов`язані з подібними подіями. Держави, в принципі, мали широкий розсуд («свобода оцінювання») щодо поводження зі спадщиною комунізму шляхом люстрації. Водночас, заходи до заявників були дуже обмежуючими та мали широкий обсяг. Тому були потрібні дуже переконливі причини, які свідчать про те, що їх можна застосовувати без будь-якої індивідуальної оцінки своїх дій. Однак уряд не послався на будь-яке обговорення таких причин у парламентських дебатах щодо Закону про люстрацію, які, крім того, відзначилися розходженням між проголошеними у законі принципами презумпції невинуватості, індивідуальної відповідальності та фактичним втіленням норм Закону. Заходи за Законом про люстрацію були ширшими, ніж аналогічні заходи в інших країнах, які стосувалися лише людей, які активно працювали на колишню комуністичну владу. Така широка сфера діяльності призвела до звільнення другого та третього заявників, хоча вони займали посади на державній службі задовго до того, як [PERSON] став президентом. Також було недостатньо ясності щодо застосовних часових рамок: уряд стверджував, що закон, спрямований на боротьбу, спричиненими усіма комуністичними елітами, однак, період 1991-2010 років був виключений із дії закону. Не було також пояснень, чому саме критерієм застосування закону було обрано річний період. Уряд висунув різні аргументи на підтримку закону (розміщення корумпованих чиновників, збільшення повноважень [PERSON] згідно з рішенням Конституційного Суду 2010 р., переслідування протестуючих Євромайдану), але все це не мало жодного стосунку до звільнення заявників. Щодо четвертого заявника, якого відсторонили від посади за те, що він подав декларацію про люстрацію на чотири дні пізніше, ЄСПЛ визнав таке звільнення непропорційним заходом, враховуючи незначну природу порушення. Щодо п`ятого заявника, якого було звільнено з посади через його участь у Комуністичній партії, суд зазначив, що він вже виявляв порушення Конвенції у справах проти інших держав, де був великий часовий розрив між передбачуваною причетністю людини до тоталітарних структур та люстраційними заходами проти них. Він зазначив, що часовий розрив у справі п`ятого заявника склав 23 роки і що в минулому не було жодних припущень щодо його порушення. Він зробив висновок, що українська влада не могла навести причин для виправдання люстрації проти людей, які до 1991 р. просто займали певні посади в Комуністичній партії, де не було жодних тверджень про конкретні антидемократичні дії з їх боку. Таким чином, ЄСПЛ дійшов висновку, що втручання у права усіх п`яти заявників не були необхідними у демократичному суспільстві, і було порушення відповідно до статті 8 Конвенції. З урахуванням наведеного в рішенні ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» та тих обставин, які були встановлені Чернівецьким окружним адміністративним судом під час розгляду справи № 824/3134/14-а, можна стверджувати, що при звільненні [PERSON] мали місце всі наведені у рішенні ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» порушення Конвенції, а саме: порушення пункту 1 статті 6 (право на справедливий суд) Європейської конвенції з прав людини через тривалість провадження у справі, і порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя), оскільки втручання у права позивача не були необхідними у демократичному суспільстві. В постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17, адміністративне провадження №К/9901/17533/18, колегія суддів Касаційного адміністративного суду навела таку позицію. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. В силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). Наведений правовий висновок вже був висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі №560/798/16-а. Зважаючи на викладені обставини, можна дійти висновку, що негативні емоції позивача пов`язані з тривалим розглядом його справи в суді першої інстанції, неодноразовими намаганнями поновити провадження у справі, зволікання Конституційним Судом України у прийнятті рішення у справі про люстрацію, невизначеність позивача щодо заявлених позовних вимог протягом п`яти з половиною років, порушення прав позивача, пов`язані з його незаконним звільненням, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а відтак завдали йому моральної шкоди. Відповідно до ст. 41 Конвенції, якщо Суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію. Щодо визначення відповідачем Держави Україна в особі Головного управління ДФС у Чернівецькій області, то слід звернути увагу на позицію Верховного Суду викладену в постанові від 24 березня 2020 року у справі №818/607/17, адміністративне провадження №К/9901/17533/1836, який вказав на таке. Доводи касаційної скарги про те, що моральна шкода повинна бути відшкодована позивачу за рахунок держави, а не за рахунок відповідача як органу виконавчої служби, колегією суддів Верховного Суду відхиляються з огляду на те, що відповідач є органом державної влади та виступає представником держави під час виконання ним владних управлінських функцій. Так, ч. 4 ст. 55 КАС України (в редакції, чинній до 15.12.2017) передбачено, що держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Відповідач також належить до суб`єктів, які завдають шкоду, та характер спірних правовідносин свідчить, що права позивача порушені протиправною бездіяльністю відповідача як суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. Отже, немає підстав для висновку про те, що з відповідача не можуть стягуватися кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди за заподіяну ним шкоду позивачу. Верховний Суд зауважує, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі №242/4741/16-ц. Враховуючи наведену позицію Верховного Суду відповідачем у даній справі [PERSON] визначає Державу Україну в особі Головного управління ДФС у Чернівецькій області, оскільки відповідальність за нанесену позивачу моральну шкоду повинна нести Держава Україна, так як її дії та бездіяльність призвели до того, що [PERSON] був незаконно звільнений з посади і не міг довести своє право на працю в суді протягом тривалого часу, а Головне управління ДФС у Чернівецькій області, яке є органом державної влади та виступає представником держави під час виконання ним владних управлінських функцій, повинно виступити в даній праві від імені Держави України, оскільки [PERSON] був звільнений з посади начальника управління інформаційних технологій та обліку платників Державної податкової інспекції у м. Чернівцях Головного управління Міндоходів у Чернівецькій області, правонаступником якого на даний час є Головне управління ДФС у Чернівецькій області. Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок неправомірної дії та бездіяльності відповідача, яка встановлена по адміністративній справі, позивачу завдано моральної (немайнової) шкоди, яка полягала в емоційних переживаннях, тривозі та негативних емоціях, які поніс позивач для захисту та відновлення свого порушеного права. Щодо визначення розміру визначених позивачем завданих йому моральних страждань, то суд приходить до наступних висновків. В обґрунтування розміру моральних страждань позивач виходив з того, що враховуючи порушення, які мали місце при звільненні з посади та судовий розгляд справи, що є результатом неправомірних дій та бездіяльності Держави України, в особі її державних органів, які виразились у незаконному звільнені під час перебування у відпустці, у прийнятті Закону України «Про очищення влади», застосування якого до позивача призвело до порушення статті 8 Конвенції (право на повагу до приватного та сімейного життя) та у тривалості судового розгляд справи, що призвело до порушення ст. 6 Конвенції, можна стверджувати про те, що [PERSON] була завдана моральна шкода, розмір якої позивач визначає в сумі 5000 євро, що станом на 12 листопада 2020 року становить 165720,50 грн.. Оцінивши встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, з урахуванням принципів співмірності та справедливості, враховуючи вимоги розумності суд вважає, що достатньою та справедливою для компенсації моральних страждань позивача буде грошова сума в розмірі 30000,00 (тридцять тисяч) гривень. Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. Враховуючи положення ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію завданої позивачу шкоди, яка складається з моральної шкоди в розмірі 30000 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовити. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, судові витрати по справі необхідно компенсувати за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial