Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 16.08.2007 року [PERSON] отримала кредит у сумі 3700 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», складає між ним та Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 1054 ЦК України, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31.10.2013 року має заборгованість 20813,95 гривень, яка складається з наступного: 5269,40 гривень заборгованість за кредитом, 14315,31 гривень заборгованість по процентах за користування кредитом, а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: 250,00 гривень штраф (фіксована частина), 979,24 гривень штраф (процентна складова). На даних час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобовязання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПриватБанк». З наведених підстав просив суд задовольнити позов, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором б/н від 16.08.2007 року в розмірі 20813,95 гривень. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 07.04.2016 року передано цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором на розгляд до Ленінського районного суду м. Полтави (том 1, а.с. 125). Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 05.09.2016 у звязку із зміною прізвища відповідачем, замінений відповідач [PERSON] на [PERSON] (том 1, а.с.160). Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, відповідно до якої підтримує заявлені позовні вимоги та просить розглянути справу у його відсутність (том 2, а.с. 61). Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином згідно ч.5 ст. 76 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду від них не надходило. У звязку з чим, враховуючи позицію представника відповідача [PERSON], який прибув в судове засідання, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність осіб, що не прибули в судове засідання, на підставі наявних в справі доказів. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовну заяву не визнав, посилаючись на те, що кредитний договір між сторонами був укладений 16.08.2007 року, в п. 9.12. умов договору зазначено, що строк його дії складає 12 місяців. Протягом цього ж періоду діяла кредитна картка. Враховуючи практику Верховного Суду України, строк позовної давності почав обчислюватись з дня закінчення строку дії картки та по закінченні 12 місяців з дня підписання кредитного договору, а саме з 16.08.2008 року. В той же час позивачем був поданий до суду позов по закінченню строку позовної давності, лише 9.12.2013 року. При цьому платіж у розмірі 50 гривень, який на думку позивача перериває строк позовної давності, був здійснений невідомою особою через термінал самообслуговування в м. Гребінка, після закінчення строку дії кредитного договору у звязку з чим, враховуючи правові позиції Верховного суду України в конкретних справах, які були долучені до справи, не може розцінюватись, як такий що перериває строки позовної давності. Крім того, [PERSON] категорично заперечує факт здійснення цього платежу, та взагалі ніколи не відвідувала зазначений населений пункт та не уповноважувала нікого на вчинення дій по його здійсненню. При цьому позивач, не надав суду жодних доказів того, що вказаний платіж був здійснений відповідачем або уповноваженою відповідачем особою та був направлений саме на погашення кредитної заборгованості. В той же час суду у якості прикладу представником відповідача був наданий чек з терміналу самообслуговування ПАБ КБ «ПриватБанку» за яким [PERSON] було безперешкодно здійснено поповнення карткового рахунку третьої особи у відсутність цієї особи, для його здійснення був необхідний лише номер карткового рахунку власника картки. У звязку з цим наполягав на тому, що платіж у розмірі 50 гривень, був також здійснений сторонньою особою, можливо кимось з представників банку умисно та без відома самої відповідача. Крім того пояснив, що по закінченні строку дії кредитної картки відповідач не зверталась до банку та не отримувала нові картки з продовженим строком дії, що також підтверджується наданою позивачем суду довідкою із зазначенням номеру та строку дії лише однієї кредитної карти. З наведених підстав, не оспорюючи наявність кредитної заборгованості, просив суд відмовити в задоволенні позову, застосувавши строк позовної давності згідно поданої ним раніше під час судового розгляду заяви. Відповідачем [PERSON] через її представника [PERSON] подана суду заява, в якій відповідач посилається на те, що 9.03.2011 року вона не здійснювала платіж на кредитну картку ПАТ КБ «ПриватБанк» в м. Гребінка, більш того ніколи не була в цьому населеному пункті. Того дня знаходилась вдома за адресою: м. Полтава, вул. Ліхтарна, 21, відсвяткувавши напередодні з родиною міжнародний жіночий день восьме березня (том 2, а.с. 43). Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає необхідним відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Суд встановив, що 16.08.2007 року відповідачем підписана заява на отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, в якій вона погодилась, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку складає між нею і банком договір про надання банківських послуг (а.с. 7). Враховуючи те, що відповідачем [PERSON] та її представником не оспорювався сам факт отримання нею 16.08.2007 року кредитної картки та існування між нею та банком кредитних відносин, які виникли на підставі заяви від 16.08.2007 року, а також користування кредитною карткою в межах строку її дії та наявності заборгованості, суд вважає, що цей факт не підлягає доказуванню в порядку ч.1 ст. 61 ЦПК України. Згідно п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг Договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодні із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору він автоматично лонгирується на такий самий строк (том 1, а.с. 10). Згідно п. 3.1.3. По закінченню строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше не надійшла письмова заява держателя про закриття карткового рахунку, а також за наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картковому рахунку та за виконання інших умов продовження, передбачених Договором (том 1, а.с. 10 об.). Судом встановлено, що згідно довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16.09.2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н від 16.08.2007 року, за яким було надано наступні кредитні картки: № 4149437306313402, що була відкрита 16.08.2007 року, з терміном дії до 03.09. (том 1, а.с. 197). Згідно п. 3.1.1. Умов та правил надання банківських послуг строк дії карти вказаний на лицьовому боці картки (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Таким чином видана [PERSON] картка була дійсна до 31.03.2009 року. У звязку з чим на підставі наданих позивачем доказів суд вважає встановленим факт того, що після закінчення строку дії картки № 4149437306313402, після 31.03.2009 року, позивачем не перевипускались та не видавались відповідачу [PERSON] інші кредитні картки, що свідчить про те, що строк дії кредитного договору між сторонами у звязку з перевипуском картки не продовжувався та закінчився у строки обумовлені договором. При цьому, згідно п. 9.4. Умов та правил надання банківських послуг в разі наявності перевитрат платіжного ліміту по картці та непогашення його Клієнтом протягом 6 місяців, картка закривається, послідуюче поновлення дії картки можливо лише після повного погашення заборгованості Клієнтом (том 1, а.с. 10). Крім того, згідно п. 9.6. Умов та правил надання банківських послуг за відсутності на картковому рахунку грошових коштів в розмірі достатньому для оплати послуг банку для продовження строку дії картки та при ненадходженні грошових коштів протягом 3 місяців з моменту закінчення строку дії картки, банк стягує комісію за обслуговування рахунку згідно діючих тарифів. При нульовому залишку коштів на неактивному картковому рахунку, останній закривається (том 1, а.с. 10). Таким чином на момент закінчення строку дії кредитного договору, обумовленого п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг, а також на момент закінчення строку дії картки, що був вказаний у виданій ПАТ КБ «ПриватБанк» довідці (03.09.) мали місце обставини, передбачені п. 9.4 Умов та правил надання банківських послуг, у звязку з чим строк дії кредитного договору відповідно до п.3.1.3., 9.6. Умов та правил надання банківських послуг не продовжувався, що також підтверджується відсутністю відомостей про отримання відповідачем [PERSON] інших кредитних карток в ПАТ КБ «ПриватБанк» з продовженим строком дії. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно п. 6.5., 6.9, 8.6. Умов та правил надання банківських послуг клієнт зобовязується погашати заборгованість за кредитом та відсотками за користування ним, перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором. В разі виникнення заборгованості держатель по картковому рахунку зобовязаний погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення. За порушення строку платежу за будь-яким грошовим зобовязанням згідно кредитного договору більш ніж на 120 днів, клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень та 5 % від суми позову (том 1, а.с. 9 об.). Згідно п.5.4. Умов та правил надання банківських послуг, строк погашення відсотків за кредитом щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту у повному обсязі не пізніше останнього дня місяця вказаного на платіжній картці (том 1, а.с. 10 об.). Таким чином, за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). При цьому, видана [PERSON] картка № 4149437306313402 була дійсна до 31.03.2009 року. Судом встановлено, що останній платіж після закінчення строку дії кредитної картки у розмірі 50 гривень був здійснений 09.03.2011 року, до цього був здійснений платіж у розмірі 500 гривень 23.10.2009 року, що підтверджується доданим до позову розрахунком заборгованості (том 1, а.с. 4-6). При цьому, згідно наданої суду Виписки по картковому рахунку № 4149****3402, в жовтні 2009 року відбулось надходження готівки за платіжними картками 4149****3402 кредитна частина Р2Р переводу в розмірі 500,01 UAH, після цього наступне надходження готівки відбулось у березні 2011 року, а саме: термінал самообслуговування 101259 Гребінка кредитна частина Р2Р переводу у розмірі 50 гривень (том 1, а.с. 199 об.). В подальшому будь-яке погашення заборгованості або шляхом внесення готівки або шляхом перерахування банком коштів з інших карток клієнта не здійснювалось. Відповідно до розділу ІІ п. 4.1. Умов та правил надання банківських послуг, зарахування (поповнення) грошових коштів на картковий рахунок виконується за номером картки/рахунку та може здійснюватись шляхом внесення готівкових коштів в касу ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» або перерахування з рахунків в інших банках за допомогою переводу грошових коштів з інших розрахункових або депозитних рахунків фізичної особи або з рахунків інших осіб за їх дорученням у відповідності до вимог діючого законодавства (том 1, а.с. 10 об.). Крім того, згідно розділу ІІ п.5.2 Умов та правил надання банківських послуг, погашення кредиту поповнення карткового рахунку держателя, здійснюється шляхом внесення коштів в готівковому або безготівковому порядку та зарахування їх банком на картковий рахунок держателя, а також шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору (том 1, а.с. 10 об.). Таким чином, оскільки умови укладеного між сторонами договору не відносять до належного зарахування (поповнення) на картковий рахунок грошових коштів через термінал самообслуговування, а також за відсутності доказів того, що вказаний платіж був здійснений особисто відповідачем [PERSON] або за її дорученням уповноваженою особою, суд визнає обґрунтованими заперечення відповідача та його представника в частині того, що вказаний платіж не може розцінюватись судом як такий, що перервав строки позовної давності, оскільки він не здійснювався відповідачем або довіреною особою за її дорученням, та не відповідає вимогам діючого законодавства щодо оформлення платіжних документів, оскільки не містить відомостей щодо особи, якою був вчинений платіж, а також мети його здійснення в рахунок погашення кредитної заборгованості, або конкретного чергового платежу чи його частини. Крім того суд враховує аналогічну правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 23.11.2016 року у справі № 6-2104цс16 згідно якої відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. У звязку з цим вказаний платіж не може бути визнаний судом, як такий, що перервав строки позовної давності, оскільки надані суду розрахунок заборгованості та виписка по картковому рахунку № 4149437306313402, а також інші надані позивачем в обґрунтування позову відомості, не містять доказів того, що платіж здійснений у м. Гребінка через термінал самообслуговування у березні 2011 року в розмірі 50 гривень був здійснений особисто [PERSON] або уповноваженою на це боржником особою, а також що вказаний платіж, вчинення якого заперечує боржник, був направлений на погашення кредитної заборгованості в цілому або в рахунок погашення лише певної частини заборгованості. В той же час, враховуючи наявні в справі докази, а також те, що відповідачем та її представником не оспорювався факт здійснення [PERSON] платежу в рахунок погашення заборгованості 23.10.2009 року в розмірі 500,01 гривень, суд вважає, що цей платіж перервав строк позовної давності, після чого його перебіг почався знову. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Із позовними вимогами до Київського районного суду м. Полтави позивач звернувся лише 09.12.2013 року. При цьому докази існування погодженої сторонами іншої тривалості строку позовної давності відповідно до ст. 259 ЦК України із дотриманням письмової форми та наявністю підписів сторін, відсутні. Вказані висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-757цс15. Початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13. З урахуванням викладеного на час подання до суду позовної заяви, яка є предметом судового розгляду (09.12.2013 року), закінчився строк позовної давності, встановлений ст. 257 України. З заявою про визнання поважними причини пропуску позовної давності позивач до суду не звернувся. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд вважає законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню письмову заяву представника відповідача про застосування позовної давності до заявлених позовних вимог (том 1, а.с. 194-196), яка була підтримана ним в судовому засіданні, у звязку з чим відмовляє в задоволенні позову у звязку із застосуванням строку позовної давності. На підставі викладеного, ст.ст. 257, 259, 261, 264, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed