Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Представник позивача адвокат Головков Є.І. звернувся до суду із позовом і просить, з врахуванням уточнених позовних вимог, визнати недійсним та скасувати акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 12 лютого 2020 року, складений державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Ліщинським О.В. у виконавчому провадженні № 55693614 щодо передачі [PERSON] житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] » скасувати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися, від 22 лютого 2019 року за реєстраційним № 1-211, видане державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори Київської області [PERSON] ; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер 51276228 від 22 лютого 2020 року 16:08:50, прийняте державним реєстратором - нотаріусом Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори Київської області Коляденком Я.В. Стягнути солідарно із відповідачів судовий збір в розмірі 3363 грн. 20 коп. Посилається на те, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного 12 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] , позивач придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Під час придбання даного житлового будинку позивач перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Із 31 травня 2016 року по даний час позивач із дружиною постійно проживають на території Ізраїлю. Догляд та утримання будинку протягом 2016-2020 років здійснювала його донька. Потрапити до належного [PERSON] будинку його донька не змогла в зв`язку із заміною замків до нього. Після спілкування із головою Ковалинської сільської ради їй стало відомо, що власником вищезазначеного житлового будинку є [PERSON] , який є позивачем у цивільній справі № 761/25463/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості. Після ознайомлення з матеріалами даної цивільної справи, стало відомо, що суть позовних вимог полягає в стягненні із [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості в розмірі 65000 грн 00 коп та судового збору в розмірі 650 грн 00 коп. Заочне рішення по даній справі оскаржується в Київському апеляційному суді. Виконавче провадження по примусовому виконанню вищезазначеного рішення суду перебуває на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (державний виконавець Ліщинський О.В.). У телефонній розмові державний виконавець повідомив, що на виконання вищезазначеного рішення суду було виставлено на прилюдні торги належне позивачу майно. Оскільки торги тричі не відбулися, [PERSON] погодився залишити за собою нереалізований за результатами торгів даний житловий будинок. Ознайомитися з основними документами виконавчого провадження представник позивача зміг лише 27 жовтня 2020 року, після отримання ідентифікатора доступу до матеріалів виконавчого провадження, який отримав після неодноразового звернення до відділу ДВС. Оскільки [PERSON] не було відомо про існування вищезазначеного заочного рішення суду, він не мав можливості приймати участь у виконавчому провадженні по його виконанню. Крім того, всі документи по виконавчому провадженню направлялися для ознайомлення позивачу за адресою, за якою він не був зареєстрований та не проживав із 2009 року. Після його ознайомлення 11 січня 2021 року у приміщенні Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з матеріалами виконавчого провадження № 55693614 ним було встановлено відсутність будь-яких доказів на підтвердження відправлення поштової кореспонденції на адресу [PERSON] . Державним виконавцем не відправлялися будь-які повідомлення щодо вчинення виконавчих дій по виконавчому провадження, а, у випадку їх відправки, вони б відправлялися за недійсною адресою. Використання [PERSON] відсутності позивача на території України призвело до звернення стягнення на весь житловий будинок, який є спільним сумісним майном подружжя, при чому частка [PERSON] не була виділена в натурі. Вважає, що державним виконавцем Ліщинським О.В., не з`ясувавши всі дані про позивача та належне йому майно, звернув стягнення на весь житловий будинок, порушивши права дружини [PERSON] . Крім того, на підставі державного акту серії ВМ № 490695 позивачу належить земельна ділянка, що розташована по [ADDRESS] . Державним виконавцем дана земельна ділянка на торги не виставлялася, її оцінка не проводилася. Не зважаючи на це, [PERSON] на даний час користується і земельною ділянкою. Крім того, наявне у житловому будинку майно без законних на те підстав було привласнене [PERSON] та використовується ним без погодження із позивачем та його дружиною. Житловий будинок, на яке було звернене стягнення є єдиним житлом позивача на території України. Крім того, позивач є власником ще однієї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повинен був, в першу чергу, звернути стягнення на дану земельну ділянку, з`ясувавши, чи перебуває вона у спільній сумісній власності, у другу чергу на житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований. Вважає, що державним виконавцем були допущені суттєві порушення законодавчих норм при складенні Акту про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу, видачі [PERSON] свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, якщо торги не відбулися. Ухвалою від 12 листопада 2020 року (т.1, а.с.38-39) було відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. 17 грудня 2020 року представник відповідача [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, у прийнятті якого було відмовлено (т.1, а.с.214-242). 17 грудня 2020 року від представника Державного підприємства «СЕТАМ» до суду надійшов відзив на позов (т.1, а.с.244-248), відповідно до якого він просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Посилається на те, що позовні вимоги є необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Чинними нормативно-правовими актами не встановлено обов`язку державного виконавця з`ясовувати сімейний стан боржника станом на момент придбання домоволодіння. Позивачем не надано доказів оскарження дій державного виконавця у належному порядку. Передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова та акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за ст.ст. 203, 205 ЦК України. Передача державним виконавцем майна стягувачу після того, як торги не відбулися, не є договором купівлі-продажу, а актом органу/посадової особи державної влади. 11 січня 2021 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (т.2, а.с.1-5), відповідно до якого він вважає доводи представника ДП«СЕТАМ» необгрунтованими в зв`язку із ігноруванням вимог чинного законодавства України, яким врегульовані питання звернення стягнення на майно боржника, який перебуває у шлюбі, звернення стягнення на житловий будинок без одночасного звернення стягнення на земельну ділянку, на якій він розташований. 29 січня 2021 року представник позивача [PERSON] подав заяву щодо відсутності підстав для прийняття зустрічного позову (т.2, а.с.37-50). Посилається на те, що первісний позов стосується житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] . Зустрічний позов стосується земельної ділянки, на якій він розташований. Підстав, які б заважали [PERSON] звернутися до суду із таким позовом раніше, представником відповідача наведено не було. Визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку призведе до чергового порушення прав позивача та його дружини, як співвласників нерухомого майна. Крім того, зазначає, що станом на 25 січня 2021 року зустрічну заяву з доданими до неї документами не отримав, що свідчить про пропуск встановленого судом строку та наявність підстав для повернення представнику [PERSON] поданої зустрічної позовної заяви. В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 10 лютого 2021 року, судом було ухвалено зустрічний позов [PERSON] повернути представнику відповідача [PERSON] на підставі ч.5 ст.49 ЦПК України (т.2, а.с.63-64). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Однак зазначив, що ДП «СЕТАМ» не порушувало прав та інтересів позивача, підприємство в якості відповідача залучено лише з врахуванням судової практики. Позовна вимога щодо визнання недійсним та скасування акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу спрямована до відповідача Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві; вимоги про скасування свідоцтва та про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - до відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] не з`явився, повідомлений належним чином. Направив заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги визнав, не заперечує проти задоволення. Дана обставина підтверджується і нотаріально завіреною заявою (а.с. 70). Представник Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) не з`явився, повідомлений належним чином. Відзиву на позов, будь-яких заяв чи клопотань не направив. Представник Державного підприємства «СЕТАМ» не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність. Позов не визнав, заперечує проти задоволення з підстав, вказаних у відзиві. Третя особа Державний нотаріус Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори Київської області Коляденко Я.В. не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність. Судом встановлено наступне. З копії свідоцтва про шлюб, виданого 23 липня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві, вбачається, що [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] 23 липня 2010 року (т.1, а.с.17). Відповідно до копії договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого12 серпня 2011 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області Мусієнко М.М. (реєстровий № 953), [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] (т.1, а.с.14-16). З копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВМ № 490695 від 27 серпня 2012 року (т.1, а.с.20) вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, що розташована по [ADDRESS] . Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВМ № 490696 від 10 серпня 2012 року (т.2, а.с.30) позивач [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0833 га, що розташована по [ADDRESS] . З копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11 липня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вихошевою Є.І., вбачається, що [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т.1, а.с.21). З відповіді Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві № 175727 від 09 жовтня 2020 року, направленої на адресу представника позивача [PERSON] , вбачається, що на виконанні у відділі перебуває виконавче провадження № 55693614 з примусового виконання виконавчого листа № 761/25463/17, виданого 22 січня 2018 року Шевченківським районним судом м.Києва, про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 65000 грн 00 коп. та судового збору в розмірі 650 грн 00 коп. На день дачі відповіді державним виконавцем здійснюються заходи примусового виконання рішення суду. Відповідь була направлена на адресу представника позивача 22 жовтня 2020 року (т.1, а.с.32). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 201404135 від 22 лютого 2020 року власником домолодіння, що розташоване [ADDRESS] , був [PERSON] (т.1, а.с.56). Відомості про право власності [PERSON] на вищезазначене домоволодіння станом на 22 лютого 2020 року у реєстрі були відсутні (т.1, а.с.57-59). 02 лютого 2018 року старшим державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Гузь А.Г. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 55693614 (т.1, а.с.29) по примусовому виконанню виконавчого листа № 761/25463/17, виданого 22 січня 2018 року Шевченківським районним судом м.Києва, про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 65650 грн 00 коп. Згідно протоколів проведення прилюдних торгів від 23 вересня 2019 року, 15 жовтня 2019 року, 05 листопада 2019 року прилюдні торги з продажу майна, що розташоване по [ADDRESS] , не відбулися в зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів (т.1, а.с.49-50). 12 лютого 2020 року державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Ліщинським О.В. була винесена постанова про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (а.с.48), відповідно до якої [PERSON] було передане домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] . Копія даної постанови була направлена сторонам виконавчого провадження 12 лютого 2020 року (т.1, а.с.47). У супровідному листі зазначена адреса позивача: [ADDRESS] . Згідно копії акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 12 лютого 2020 року (т.1, а.с.30) [PERSON] було передано у власність домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] , в рахунок погашення суми боргу в розмірі 67060 грн згідно виконавчого листа № 761/25463/17 від 22 січня 2018 року. 22 лютого 2020 року державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької районної державної нотаріальної контори Київської області Коляденком Я.В. на ім`я [PERSON] було видане свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися, на вищезазначене домоволодіння (т.1, а.с.46). З матеріалів виконавчого провадження № 55693614, наданих на запит суду, вбачається, що представник позивача [PERSON] неодноразово звертався до державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Ліщинського О.В. зі клопотаннями про ознайомлення із матеріалами даного виконавчого провадження (т.1, а.с.85, 92, 101). Копії документів про вчинення виконавчих дій направлялися позивачу для ознайомлення за адресою: [ADDRESS] . Із інформації Головного центру обробки спеціальної інформації від 10 червня 2020 року (т.1, а.с.33) вбачається, що 31 травня 2016 року о 04:13:29 [PERSON] , [INFO] , перетнув державний кордон України. Постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2020 року (т.2, а.с.41-43), яка набрала законної сили, заочне рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 15 листопада 2017 року було скасоване в частині задоволених позовних вимог та постановлене нове, яким позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Постановлено стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в розмірі 65000 грн 00 коп. та судового збору в розмірі 650 грн. 00 коп. Суд приймає до уваги подані сторонами докази, на підставі яких встановлені дані обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (станом на 29 грудня 2019 року) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Частиною першою статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. За загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими особа має бути обізнаною, а й отримання цією особою зазначених відомостей (правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2015 року у справі №6-813цс5). Відповідно до ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Відповідно до ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» (реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Не реалізоване на електронних торгах нерухоме майно виставляється на повторні електронні торги за ціною, що становить 85 відсотків, а рухоме майно - 75 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі повторної нереалізації майна нерухоме майно виставляється на треті електронні торги за ціною, що становить 70 відсотків, а рухоме майно - 50 відсотків його вартості, визначеної в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. У разі нереалізації майна на третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов`язаний протягом 10 робочих днів з дня надходження від виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби або рахунок приватного виконавця різницю між вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати виконавчого провадження, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягуються виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною третіх електронних торгів або за фіксованою ціною. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу виконавець виносить постанову. За фактом такої передачі виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на таке майно. Державним виконавцем Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві вищезазначені вимоги дотримані не були. Матеріали виконавчого провадження не містять доказів належного повідомлення боржника (позивача по справі) про день та час проведення електронних торгів та про початкову ціну продажу майна. Крім того, копії документів виконавчого провадження направлялися для ознайомлення [PERSON] за адресою, за якою він не був зареєстрований та не проживав із 2009 року. Хоча, і в копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 серпня 2011 року, і в державному акті на право власності на земельну ділянку серії ВМ № 490695 від 27 серпня 2012 року зазначена адреса позивача: [ADDRESS] . З врахуванням наявності в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва цивільної справи, в якій [PERSON] був відповідачем, необхідності перевірки згідно закону інформації щодо місця реєстрації відповідача по справі, виникає сумнів у необізнаності відповідача [PERSON] про нове місце реєстрації [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Як вбачається із матеріалів справи (т.2, а.с.30), позивач є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0833 га, що розташована по [ADDRESS] . Відповідно до ч.8 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника. Не зважаючи, на наявність у позивача незабудованої земельної ділянки, державним виконавцем в порушення ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» було звернено стягнення саме на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що разом із житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику. Державним виконавцем в даному випадку було звернено стягнення лише на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] . Звернення стягнення лише на житловий будинок не позбавило відповідача можливості користуватися і земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, на якій розташований даний будинок, що суттєво порушило права позивача, як власника цієї земельної ділянки. З правових позицій Верховного Суду, викладених у постанові від 09 грудня 2020 року по справі № 522/5065/15-ц, вбачається, що передбачена статтею 62 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою така процедура разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можуть бути ототожнені з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів лише тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний виконавець також складає акт. Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В силу ч. 1 та п. 10 ч. 2 ст. 16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема і визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Велика Палата Верховного Суду сформувала з цього питання наступний висновок: «У разі визнання недійсним договору, що став підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію прав, слід одночасно заявляти вимогу про скасування вказаного рішення про державну реєстрацію прав. Такі вимоги є відповідним і законним способом судового захисту в даному випадку, оскільки за чинним Цивільним кодексом України право власності виникає з моменту його реєстрації» (постанова від 11.09.2018 р. у справі №909/968/16). Також, як на підставу задоволення позовних вимог, представник позивача посилається на неможливість звернення стягнення на житловий будинок, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Можливість звернення стягнення на частку майна боржника у випадках, коли він володіє майном спільно з іншими особами, передбачено ч. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої стягнення на майно боржника звертається в розмірі й обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Отже, вирішення такого процесуального питання необхідне для примусового виконання рішення у разі звернення стягнення на майно. Про необхідність вчинення дій щодо визначення частки боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, зазначено також в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження». Порядок визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, встановленост.443 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця. Отже, згідно зі ст. 443 ЦПК України право на звернення до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, має лише державний виконавець. Виходячи із системного аналізу зазначених норм права, державний виконавець перед вирішенням питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника повинен з`ясовувати питання чи не володіє він даним нерухомим майном спільно з іншими особами та чи мають право на користування даним майном інші особи в тому числі і неповнолітні діти, після чого вирішувати питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. Зазначені дії були зроблені державним виконавцем не були. Доказів зворотного матеріали виконавчого провадження не містять. Разом з тим, посилання позивача на неможливість звернення стягнення на спільне майно, нажите ним під час перебування у шлюбі з дружиною, не може бути підставою для задоволення даних позовних вимог, оскільки в такому випадку порушуються права іншої особи, яка не є учасником справи і яка має право самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав. Зважаючи на вищевикладене, досліджені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що державним виконавцем порушено права позивача як боржника у виконавчому провадженні, що призвело до порушення його прав як власника нерухомого майна. Акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу став підставою для реєстрації за відповідачем права власності на належне позивачеві майно та видачі відповідного свідоцтва, тому підлягає скасуванню. В свою чергу, оскільки підстава реєстрації за відповідачем права власності на нерухоме майно скасована, скасуванню підлягає і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та видане на підставі цього свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися. Тому позовні вимоги до [PERSON] та Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби слід задовольнити в повному обсязі. Щодо відповідача ДП «СЕТАМ» слід зазначити наступне. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України). Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них (ч.3 ст.175 ЦПК України). Відповідачем є особа, яка, на думку позивача, або його представника, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач залучається до участі в справі в зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Із правових позицій, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39) вбачається, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог. Представник позивача, вказавши в якості відповідача Державне підприємство «СЕТАМ», не виклав у позовній заяві жодної вимог до даного підприємства; в судовому засіданні зазначив, що прав та законних інтересів позивача дане підприємство не порушувало; прилюдні торги не відбулися і належне позивачеві майно перейшло до відповідача на підставі Акту, складеного державним виконавцем. З врахуванням вищезазначеного, суд вважає ДП «СЕТАМ» неналежним відповідачем у даній справі, тому в задоволенні позовних вимог до такого відповідача слід відмовити. В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати слід стягнути із відповідачів [PERSON] та відділу ДВС в залежності від задоволених вимог, що пред`являлися до кожного з них ( дві - до [PERSON] та одна - до відділу ДВС). На підставі викладеного, ст.ст.1, 28, 48, 50, 61 Закону України «Про виконавче провадження», ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29 вересня 2016 року, ст. ст. 15, 16, 393 ЦК України,

Outcome: approved