Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з зазначеним позовом просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором № 014/3796/73/60047 від 31.08.2007 року в розмірі 4 547 355,05 грн., а також витрати по сплаті судового збору в рівних частинах в сумі 3654,00 грн. В позові посилається на те, що 31.08.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/3796/73/60047, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 47 000,00 дол. США, зі сплатою 13,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом строком на 84 місяці по 31 серпня 2014 року, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі, згідно з графіком погашення кредиту. З метою забезпечення повного та своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/3796/73/60047, 31.08.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 014/3796/73/60047, згідно якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань по Кредитному договору. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, разом з тим відповідачі порушили умови договору та свої зобов'язання належним чином не виконали, у зв'язку з чим мають прострочену заборгованість, яка станом на 11.09.2015 року становить 4 547 355,05 грн, з яких: 34 285,48 дол. США, що за курсом НБУ становить 444 058,47 грн. - заборгованість по кредиту; 35 228,36 дол. США, що за курсом НБУ становить 456 270,46 грн - заборгованість за відсотками; 3 647 026,12 грн - пеня за прострочення погашення кредиту та відсотків. Посилаючись на те, що відповідачами порушено взяті на себе зобов'язання, позивач просив позов задовольнити в повному обсязі. Не погоджуючись з первинним позовом, 02.02.2015 року представник відповідача [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просив визнати припиненими правовідносини поруки за договором поруки № 014/3796/73/60047 від 31.08.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON], за яким [PERSON] поручилась за зобов'язаннями [PERSON] перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за кредитним договором № 014/3796/73/60047 від 31.08.2007 року. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що договір поруки є припиненим в силу ч.4 ст. 559 ЦК України, тобто внаслідок спливу 6-ти місячного строку пред'явлення вимоги до поручителя та зі спливом річного строку виконання основного зобов'язання. Тому вважає, що порука за договором поруки №014/3796/73/60047 від 31.08.2007 року однозначно припинилася ще у 2009 року, а відповідно позивач втратив право пред'являти до [PERSON] будь-які претензії, як до поручителя. В зв'язку з вищевикладеним, просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Зустрічний позов об'єднано в одне провадження з первісним позовом. Крім того, представником [PERSON] та [PERSON] подано до суду два окремих клопотання про застосування строків позовної давності. Свої вимоги мотивує тим, що позивач реалізував своє право вимоги 04.06.2009 року шляхом звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису нотаріуса на всю суму заборгованості, яким достроково було стягнуто суму заборгованості за кредитним договором. В судове засідання представник позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не з'явився, проте подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, первісний позов підтримав в повному обсязі, заперечував проти задоволення зустрічного позову та проти застосування строків позовної давності. Представник відповідачів в судове засідання не з'явився, подав через канцелярію суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, проти позовних вимог за первісним позовом заперечував, зустрічний позов та заяви про застосування строків позовної давності підтримав. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за первісним позовом та задоволення зустрічних позовних вимог. За правилами ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна особа (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої особи (кредитора) певну дію, як то: передати майно, виконати роботу, сплатити гроші тощо або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При вирішенні цього спору суд, враховував правові позиції Верховного суду України, викладені в постановах по справам № 6-190цс14, № 6-6цс14, №6-125цс14, 6-169цс14, з яких вбачається наступне. «Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.» «Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор немає права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.» «Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦКУкраїни у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пред'явленням вимоги до поручителя є пред'явлення до нього позову. Установивши,що договором поруки невизначено строк, після закінчення якого порука припиняється ,оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, який був змінений відповідно до кредитного договору, не пред'явив протягом шести місяців позову до поручителя про виконання зобов'язання, суд дійшов правильного висновку про те, що зобов'язання за договором поруки припинилися.» За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Судом встановлено, що 31.08.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 014/3796/73/60047, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 47 000,00 дол. США, зі сплатою 13,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом строком на 84 місяці по 31 серпня 2014 року, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі, згідно з графіком погашення кредиту. З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом виконав свої зобов'язання перед [PERSON] в повному обсязі, здійснивши видачу кредитних коштів в розмірі 47 000,00 дол. США, що підтверджується меморіальним ордером № WKZ/1186-13 від 31.08.2007 року. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за первісним позовом скористалася кредитними коштами, але свої зобов'язання за договором належним чином не виконала, а тому станом на 11.09.2014 року у [PERSON] утворилася заборгованість перед позивачем. Також встановлено, що з метою забезпечення виконання вищезгаданого Кредитного договору, між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Договір поруки № 014/3796/73/60047, згідно умов якого [PERSON] поручилася перед кредитором за виконання [PERSON] обов'язку по зобов'язаннях, що випливають з Кредитного договору № 014/3796/73/60047 від 31.08.2007 року. Відповідно до п.2.1. Договору поруки, сторони договору визначають, що у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань по Кредитному договору, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки, відшкодування збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до ч.2 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають наслідки, встановлені законом або договором. Однак, виходячи з матеріалів справи, 25.12.2008 року Банк, використавши своє право передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України направив [PERSON], вимогу про дострокове погашення кредиту, яку остання отримала 12.01.2009 (а.с.136, 137, 148). Зокрема текст вимоги був викладений наступним чином: … «пунктом 6.5 кредитного договору, передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених зазначеним договором, банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання кредитних зобов'язань, а позичальник протягом 30-ти календарних днів з моменту надіслання кредитором на адресу позичальника відповідної письмової вимоги про факт порушення зобов'язань за кредитним договором, повернути у повному обсязі отримані кредитні кошти, сплатити проценти за фактичний термін користування ними, пеню та штраф у разі їх наявності. Відповідно до статті 1050 Цивільного кодексу України, у випадку прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.»… «На підставі вищевикладеного на підставі ст. 27, ст. 28 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» вимагаємо у 30-денний термін виконати порушене зобов'язання та повернути всю суму заборгованості за кредитним договором 51 871, 89 (п'ятдесят одну тисячу вісімсот сімдесят один дол. США 89 центів)…» … Далі Банк звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, та 04.06.2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. з метою дострокового стягнення заборгованості за кредитом на підставі заяви банку було вчинено виконавчий напис за реєстровим №545. В подальшому, 10.06.2009 року банк звернувся до ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві із заявою про примусове стягнення заборгованості у сумі 61 390,37 дол. США шляхом пред'явлення до виконання вищезазначеного виконавчого напису. Шляхом реалізації заставного майна певні кошти були перераховані стягувачу, що також відображено в розрахунку заборгованості наданого Банком (а.с.76, 11). Враховуючи положення п. 22 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», вбачається, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Виходячи з вищевикладеного, вбачається, що позивач втратив право пред'являти до [PERSON] будь-які претензії, як до поручителя, тому, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та припинення поруки. Стосовно стягнення заборгованості за первісними позовними вимогами також слід зазначити, що виходячи з вищевикладеного позивач однозначно реалізував своє дострокове право вимоги. У 2009 році, перед зверненням до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису кредитор шляхом направлення претензії на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання та фактично змінив графік погашення, визначивши наступну суму місячної оплати у розмірі всієї суми кредиту, а тому трирічний строк позовної давності повинен відраховуватися від тієї дати. Однак, Публічне акціонерне товариство «Райфайзен Банк Аваль» звернулось із позовом до відповідачів лише 01.10.2014 року, при тому що трирічний строк позовної давності сплив у 2012 року. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Виходячи з того, що відповідачі зобов'язань перед позивачем не визнають, обставини які б свідчили про переривання строку позовної давності - відсутні (в розрахунку заборгованості, що поданий банком до суду міститься запис про зарахування в рахунок кредиту 28.09.2012 року суми коштів у розмірі 9 256,62 дол. США (а.с.11). Однак, з пояснень представника відповідачів вбачається, що вказані кошти не сплачувались позичальником на користь Банку за власною волею, а відповідно боржник не вчиняв дій, що свідчили б про переривання строку позовної давності (а.с.76). Як вбачається із розпорядження державного виконавця №214/7 від 02.04.2012 року вказані кошти були направлені на рахунок Позивача із депозитного рахунку відділу державної виконавчої служби, як кошти від реалізації заставного майна (а.с.76). Враховуючи диспозитивність судового процесу, інших доказів до суду сторонами надано не було. Згідно ст.ст.57-58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Цивільного-процесуального кодексу України. На основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічних позовних вимог. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України, судові витрати за первісним позовом суд залишає за позивачем, а також з відповідача за зустрічним позовом підлягає стягненню на користь позивача за зустрічним позовом суми судового збору у розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved