Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

Представник Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (далі позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] (далі відповідач) про розірвання договору позики укладеного між позивачем та відповідачем 03.10.2012р. та стягнення грошових коштів у розмірі 503400грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 03.10.2012р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики згідно якого позивач надає відповідачеві 530000грн., а останній зобов'язується повертати суму позики рівними частинами до 20 числа кожного місяця, протягом дії договору у сумі 2950грн.. Зазначає, що позивачем виконано взяті на себе зобов'язання. Проте відповідач не виконав свої зобов'язання щодо погашення суми позики та не надав доказів цільового використання коштів, що є істотним порушенням договору позики. Внаслідок такого порушення позивач позбавлений можливості повернути суму позики на що розраховував при укладенні договору. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували надавши письмові заперечення. Заперечення обґрунтовані тим, що позивачем порушено термін видачі позики. Крім цього, договором передбачено, що у разі неповернення позичальником частки суми позики протягом трьох місяців поспіль, позикодавець набуває право звернення стягнення на предмет застави. Таким чином, між позивачем та відповідачем досягнуто згоди, що у разі неповернення відповідачем частки у зазначені строки позивач набуває право звернення на предмет застави. Договір у встановленому законом порядку не визнаний недійсним, а отже вибраний позивачем спосіб захисту не відповідає умовам договору. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори. Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) за договором позики позикодавець передає позичальникові у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Як встановлено в судовому засіданні, між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 13670 (далі договір позики). Відповідно до п.1 вказаного договору, позичальник (відповідач) отримує, а позикодавець (позивач) передає у власність відповідачу гроші у сумі 530000грн. На виконання умов договору, позивачем на картковий рахунок відповідача 10.10.2012р. та 06.11.2012р. перераховані грошові кошти у розмірі 530000грн. Вказані обставини не оспорюються та визнаються сторонами. Відповідно до п.п. «г» п.2 договору позичальник зобов'язується повернути позикодавцю суму позики, зазначену у пункту 1 цього договору, шляхом щомісячних відрахувань, грошових коштів у касу (на розрахунковий рахунок)позикодавця в строки і в розмірах, що встановлені таким порядком: щомісяця, до 20 числа, протягом строку дії цього договору позичальник погашає позику рівними частками в сумі 2950грн., за останній місяць сума погашення позики складає 1950 грн. У разі неповернення позичальником частки суми позики протягом трьох місяців поспіль, позикодавець набуває право звернення стягнення на предмет застави. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачем в рахунок погашення позики сплачено 20.12.2012р. та 08.02.2013р. грошові кошти у розмірі 5900грн. Крім цього, 03.12.2013р. відповідачем була подана заява про вирахування із заробітної плати суми у розмірі 29500грн. в рахунок погашення позики. З грудня 2013року по травень 2014року із заробітної плати за заявою відповідача на погашення боргу було вираховано грошові кошти у розмірі 17700грн. 28 травня 2014р. відповідачем через касу підприємства погашена частина позики у розмірі 3000грн. Таким чином, відповідачем у порушення вимог укладеного договору сплачено 26600грн. Судом встановлено, що відповідач у встановлений сторонами строк не виконує своїх зобов'язань за договором позики, за період з лютого по грудень 2013року відповідач не здійснював обов'язкові відрахування. Разом з тим, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Крім того, слід зазначити, що у відповідності з положеннями ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Правові наслідки порушення зобов'язання визначенні в ст. 611 ЦК України, якою передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановленні договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. При цьому, згідно вимог ч. 5 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним вважається таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої ним шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Так, враховуючи, що позивач був позбавлений можливості досягнення цілей, визначених договором, а саме отримання грошових коштів у зв'язку з істотним порушенням відповідачем своїх зобов'язань, суд приходить до висновку про правомірність вимоги позивача з приводу розірвання договору позики. Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 503400грн, суд прийшов до висновку про їх часткове задоволення з огляду на наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Заперечуючи проти задоволення позову про розірвання договору та стягнення заборгованості, відповідачем надано копії квитанцій про перерахування грошових коштів позивачу, а саме: № 145 від 24.07.201р. на суму 2950 грн., № 166 від 19.08.2014р. на суму 2950грн., а всього 5900грн. За таких обставин, з відповідача має бути стягнуто на користь позивача 503400 - 5900 = 497500грн.. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Outcome: partial