Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON] за дорученням [PERSON], звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк», третя особа без самостійних вимог Національний банк України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії. Позивач просить суд визнати бездіяльність ПАТ «ОТП Банк» протиправною, зобов'язати Відповідача надати інформацію на запит [PERSON] від 10 вересня 2015року, а саме: повідомити чи передавались права кредитора по даному кредитному договору третім особам, якщо передавались то направити правові підстави такої передачі; надати таку інформацію: про сума погашеного кредиту; суму нарахованих відсотків (комісії); суму сплачених відсотків (комісії); суму нарахованих (з розрахунком) і сплачених штрафних санкцій;сальдо розрахунків на дату надання інформації; надати Положення (інструкцію) про кредитування, що діяла на дату підписання спірного правочину (26 грудня 2013 року); підтвердити повноваження особи, яка підписала кредитний договір № R 53131509937В від 26 грудня 2013 року від імені Банку; повідомити номер рахунку на який банк зарахував 5 700 грн. кредитних коштів; надати копії меморіальних ордерів та/або платіжних доручень та/або заяви на видачу готівки на оплату 5 700 грн. від 26 грудня 2013 року - на споживчі цілі. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 08 травня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» - (Відповідач, Банк), з одного боку та громадянином України - [PERSON] (далі - Позичальник, Позивач) з іншого боку, було укладено договір про надання споживчого кредиту №МL-303/036/2007 про отримання кредиту в сумі 87 000 дол. США. У Позичальника немає жодного документу (меморіального ордеру, заяви про видачу готівки, платіжного доручення, тощо), які б вказували про перехід права власності 87 000 дол. СШ., від Банку до Позичальника. Право власності на 87 000 дол. СІІІА від Банку до нього не перейшло, валютний рахунок на який 87 000 дол. США поступали на ім'я Позичальника не відкривався, заявки на конвертацію 87 000 дол. США, в грошову одиницю України Позичальник не подавав. Банк відмовив позивачу [PERSON] у наданні інформації, посилаючись на ст.60 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо ненадання інформації незаконною, оскільки вона, яка сторона кредитного договору і власник інформації, що стосується його виконання, в силу положень Закону України «Про банки і банківську діяльність», має право на отримання інформації, що становить банківську таємницю на підставі письмового запиту, а також відповідно до Закону України «Про захист персональних даних», як суб»єкт персональних даних, має право отримати інформацію стосовно третіх осіб, яким ці дані були передані. Крім того, посилаючись на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації» позивач зазначає, що підстав, визначених законом, для відмови у задоволенні її запиту від 10.09.2015 р. у відповідача не було. В судове засідання позивач та її представник не з,явились. Від представника позивача [PERSON] до суду надійшло письмове клопотання про підтримання позовних вимог та розгляд справи за відсутністю позивача та представника позивача. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Явку свого представника в судове засідання не забезпечив. Досліживши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивач просить дати інформацію за кредитним договором № R 53131509937В від 26 грудня 2013 року. Між тим на обґрунтування свого права посилається на укладений кредитний договір МL-303/036/2007 від 08.05.2007 року укладений між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON], про надання споживчого кредиту в сумі 87 000 дол. США. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 55 Законом України «Про банки і банківську діяльність» закріплено, що Банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Відповідно до ст. 56 Закону, клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; перелік послуг, що надаються банком; ціну банківських послуг; іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків. Банк має право надавати інформацію, яка містить банківську таємницю, приватним особам та організаціям для забезпечення виконання ними своїх функцій або надання послуг банку відповідно до укладених між такими особами (організаціями) та банком договорів, у тому числі про відступлення права вимоги до клієнта, за умови, що передбачені договорами функції та/або послуги стосуються діяльності банку, яку він здійснює відповідно до статті 47 цього Закону (ст.61 Закону). Згідно з вимогами ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третіми особами при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про стан рахунків, у тому числі стан кореспондентських рахунків у Національному Банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнтів, здійснені ним угоди. Порядок розкриття інформації, що містить банківську таємницю, визначений Законом України «Про банки і банківську діяльність» та закріплений постановою правління Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267. Згідно з п.3.7 Порядку, письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю, і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. Письмовий запит (дозвіл) юридичної особи - клієнта банку має бути підписаний керівником або вповноваженою ним особою та скріплений печаткою юридичної особи. Запит та/або дозвіл клієнта може бути включений до договору про надання банківських послуг, що укладається між клієнтом і банком. У договорі також можуть бути визначені підстави та межі розкриття банком інформації, що становить банківську таємницю клієнта. На письмовий запит власника інформації, що становить банківську таємницю або з його письмового дозволу, банк розкриває таку інформацію в обсязі, визначеному в письмовому запиті або дозволі. Банки зобов'язані виконувати рішення суду про розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, у порядку, установленому законодавством України. За рішенням суду про розкриття інформації, що становить банківську таємницю, банк розкриває інформацію в обсязі, визначеному рішенням суду». Надання публічної інформації у відповідь на інформаційний запит здійснюється Банками відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Відповідно до статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у разі: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 Закону. Статтею 1076 ЦК України закріплено, що банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їх посадовим та службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках і в порядку, встановлених Законом. Стаття 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає перелік суб'єктів, які мають право ознайомлюватися з певним обсягом інформації щодо юридичних та фізичних осіб, що становить банківську таємницю. Такими суб'єктами є: власник інформації, що належить до банківської таємниці, та треті особи з письмового дозволу власника такої інформації; суд; органи прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ, Антимонопольного комітету України; органи Державної податкової служби України; спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань фінансового моніторингу; органи державної виконавчої служби; особи, зазначені власником рахунка (вкладу) в заповідальному розпорядженні банку; державні нотаріальні контори або приватні нотаріуси, іноземні консульські установи по справах спадщини за рахунками (вкладами) померлих власників рахунків (вкладів); службовці Національного банку України або уповноважені ними особи, які в межах повноважень, наданих Законом України «Про Національний банк України», здійснюють функції банківського нагляду або валютного контролю; інші банки (крім банку, на який покладено відповідальність за збереження банківської таємниці); інші органи, яким розкривається банківська таємниця в порядку, передбаченому законодавством з боротьби з легалізацією грошей, здобутих злочинним шляхом. Письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю, і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. На письмовий запит власника інформації, що становить банківську таємницю або з його письмового дозволу, Банк розкриває таку інформацію в обсязі, визначеному в письмовому запиті або дозволі. Банки зобов'язані виконувати рішення суду про розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, у порядку, установленому законодавством України. Згідно з положеннями Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця. Суб'єкт персональних даних - фізична особа, персональні дані якої обробляються. Статтею 8 Закону України «Про захист персональних даних» визначені права суб'єкта персональних даних, зокрема: отримувати інформацію про умови надання доступу до персональних даних, зокрема інформацію про третіх осіб, яким передаються його персональні дані; отримувати не пізніш як за тридцять календарних днів з дня надходження запиту, крім випадків, передбачених законом, відповідь про те, чи обробляються його персональні дані, а також отримувати зміст таких персональних даних; вносити застереження стосовно обмеження права на обробку своїх персональних даних під час надання згоди. Відповідно до п. 23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів»: «споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції», оскільки відповідно до п 1.1 оспорюваного Договору, Позивачем не надано доказів того, що за кошти, видані відповідачем була придбана певна продукція (фіксальні чеки, договір(и) купівлі-продажу або інші відповідні підтвердження купівлі продукції. Договір кредиту є різновидом договору кредитування, а отже відноситься до цивільно-правових договорів, які регулюються Цивільним кодексом України, зокрема ст. 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що «за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти». У ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 зазначеного Закону споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого Кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. У наведеному Законі чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного та щодо умов кредитування: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, та варіанти його повернення. При цьому в разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. Окрім того, «споживчі кредити» жодним чином не забезпечуються іпотечним або заставним майном. Отже, з урахуванням викладеного можна зробити висновок, що застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Відповідно до ст. 288 ЦПК України, подаючи заяву про розкриття банківської таємниці заявник повинен вказати необхідності та обставини, за яких вимагається розкрити інформацію, що містить банківську таємницю, щодо особи, із зазначенням положень законів, які надають відповідні повноваження, або прав та інтересів, які порушено. В позовній заяві не обґрунтовано для яких цілей він хоче отримати інформацію, що є банківською таємницею. Окрім цього згідно обґрунтування позовної заяви позивач [PERSON] посилається на укладений кредитний договір МL-303/036/2007 від 08.05.2007 року укладений між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON], про надання споживчого кредиту в сумі 87 000 дол. США, а просить надати інформацію вже за кредитним договором № R 53131509937В від 26 грудня 2013 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними та не підлягають задоволенню. Також суд приходить до висновку про безпідставність твердження позивача про застосування до нього положень про звільнення його від сплати судового збору, оскільки у даному випадку положення Закону України «Про захист прав споживачів» до позивача не можуть бути застосовані. Судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь держави із застосуванням положень ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved