Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

Представник КП «Київський метрополітен» (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором оренди від 04.09.2007 № 133-Упр(ДВ)-07 у розмірі 92 718, 91 грн., пені - 12 669, 42 грн., 3 % - 2 249, 05 грн., а всього 107 637, 38 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованості за договором на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна від 16.07.2010 № В-30-10 у розмірі 5 358, 31 грн. - основного боргу, пені - 1038, 30 грн., 3 % річних - 203, 15 грн., а всього 6 599, 76 грн., а також витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено Договір оренди від 04.09.07 № 133-Упр(ДВ)-07 (далі по тексту - Договір № 1) та договір на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна від 16.07.2010 №В-30-10 (далі по тексту - Договір № 2). Зазначені договори припинили свою дію, об'єкт оренди повернутий позивачу. Проте відповідач свої зобов'язання у встановлені договором строки не виконував, оплату за надані послуги оренди не здійснив, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість за період з серпня 2013 року по вересень 2015 року. Станом на 10.09.2015 сума заборгованості з врахуванням індексу інфляції становить 92 718, 91 грн., сума 3 % річних становить 2 249, 05 грн., сума пені - 12 669, 42 грн., а всього 107 637, 38 грн. Крім того, відповідач в порушення умов Договору № 2 за період з липня 2012 р. по вересень 2015 р. самостійно не перерахував заборгованість 5 358, 31 грн. Відтак заборгованість відповідача перед позивачем з урахуванням пені, індексу інфляції та 3 % річних становить 6 599, 76 грн. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки позов є необґрунтованим та безпідставним. Просив застосувати строки позовної давності до вимог позивача про стягнення грошових сум, що виникли, але не були заявлені до 18.08.2013 не можуть бути задоволені. Крім того, на даний час відповідач вже не є фізичною особою-підприємцем, при цьому позивач звертається до суду із вказаним позовом до відповідача як до фізичної особи. При цьому, договірні правовідносини між сторонами, що на момент розгляду справи припинені, виникли між позивачем та відповідачем, який на той час був зареєстрований як ФОП. Відтак, нараховані позивачем платежі відповідачу як фізичній особі, представник відповідача вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутні докази користування відповідачем приміщеннями, які були предметом договорів, укладених між сторонами. Крім того, позивачем здійснено нарахування штрафних санкцій як на підставі договору, яким встановлено розмір пені - 0, 5%, так і за загальним правилом нарахування пені за подвійною ставкою НБУ, а також 3 % річних та інфляційний втрат відповідно до ст. 625 ЦК України. З врахування наведеного, просив в задоволенні позову відмовити. 18 серпня 2016 року ухвалою судді Іванківського районного суду Київської області Слободяна Н.П. позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 09 вересня 2016 року ухвалою судді Іванківського районного суду Київської області Слободяна Н.П. провадження по справі відкрито, справу призначено до розгляду. 16 листопада 2016 року ухвалою судді Іванківського районного суду Київської області Слободяна Н.П. справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. 18 січня 2017 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду. 26 квітня 2017 року від представника відповідача надійшли заперечення на позовну заяву. 27 липня 2017 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про об'єднання в одне провадження цивільних справ. 29 вересня 2017 року від позивача надійшов відзив на заперечення. 12 березня 2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. у зв'язку з набранням чинності новою редакцією ЦПК України від 15.12.2017 прийнято рішення про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. 30 березня 2018 року від представника відповідача надійшли заперечення на відзив позивача на заперечення відповідача на позовну заяву. На підставі Розпорядження керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва № 01-08-1271 від 31.10.18 року вказану справу передано до провадження судді Мальцева Д.О. 05 листопада 2018 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Мальцева Д.О. справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до Статуту Комунального підприємства «Київський метрополітен», КП належить комунальної власності територіальної громади м. Києва на підставі розпоряджень КМУ від 30.06.98 № 464-Р та КМДА від 28.10.98 № 2155 «Про зарахування майна державного майна підприємства у комунальну власність територіальної громади м. Києва» і підпорядковано Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу КМР (КМДА) (п. 1.1. Статуту). Відповідно до п. 5.2. Статуту, майно Підприємства є комунальною власністю територіальної громади м. Києва і закріплено за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, Підприємство володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником або уповноваженим ним органом, з обмеженням правомочності розпоряджання щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених законодавством України. Згідно ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Правовідносини з приводу використання державного та комунального майна шляхом передачі його в оренду фізичним та юридичним особам врегульовані положеннями Закону Україну «Про оренду державного та комунального майна». Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Згідно ч. 1, 2 ст. 17 вказаного Закону, термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. При цьому, орендар зобов'язаний вносити орендну плату своєчасно і у повному обсязі (ч. 3 ст. 18 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону, орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. При цьому, згідно частини другої вказаної статті закону, методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі (ч. 3 ст. 19 Закону). Згідно п. 2 ч. 2 ст. 26 Закону, 2. договір оренди припиняється в разі , зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. В судовому засіданні встановлено, що 04.09.2007 між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» (Орендодавець) та суб'єктом підприємницької діяльності - фізична особа (Орендар) [PERSON] укладено Договір оренди № 133-Упр (ДВ)-07, за умовами якого Орендар на підстав рішення Київради від 21.12.2006 № 526/583-1 передає, а Орендар приймає в оренду нерухоме майно (приміщення, розташоване між маршовими сходами), далі об'єкт оренди, з адресою: станція метро «Дарниця», для торгівлі непродовольчими товарами (п. 1.1. Договору № 1). Цей Договір визначає взаємовідносини сторін щодо строкового, платного користування Орендарем об'єктом (п. 1.2. Договору № 1). Відповідно до п. 4.4. Договору № 1, Орендар після припинення дії договору оренди та у раз відмови у продовжені договору оренди зобов'язаний протягом 10 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі Орендодавця. За користування об'єктом оренди Орендар сплачує Орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за користування майном територіальної громади м. Києва, затвердженої рішенням Київради від 28.09.2006 № 34/91, та на дату підписання Договору № 1 місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати, що є невід'ємною частиною цього Договору становить 269, 12 грн. за1 кв.м орендованої площі, що в цілому за об'єкт оренди станом на липень 2006 року складає 3660, 08 грн. без ПДВ (п. 3.1. Договору №1). Відповідно до п. 3.4. Договору № 1, додатково Орендар сплачує Орендодавцю податок на додану вартість у розмірах та в порядку, визначених законодавством України та відшкодовує вартість спожитих комунальних послуг. При цьому, сума до відшкодування згідно з розрахунком на момент укладання договору складає 125, 26 грн. та повинна бути переглянута в разі зміни цін на комунальні послуги для Орендодавця. При цьому, оплата по договору проводиться Орендарем, починаючи з дати підписання акта приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акта приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди Орендодавцю. Строк дії Договору становить з 04.09.2007 по 02.09.2008 (364 дні). Усі зміни та доповнення до цього Договору оформляється в письмовій формі і вступають в силу з моменту підписання їх сторонами. Після закінчення строку дії цього Договору, його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради. Одностороння відмова від Договору не допускається. Договір припиняється у разі невиконання істотних умов договору або його порушення, у разі закінчення строку, на який його було укладено (п. 9.1. - 9.5. Договору №1). Згідно Акту прийому-передачі майна в оренду від 04.09.2007, позивач передав, а відповідач прийняв приміщення між маршовими сходами переходу станції метро «Дарниця», площею 13, 6 кв.м. Акт є невід'ємною частиною Договору № 1. Також до зазначеного Договору наявний Додаток № 2 - Розрахунок місячної плати. Між сторонами було укладено ряд Додаткових угод (за № 324 від 15.10.2007, за № 90 від 11.02.2008, за № 222 від 03.09.2008, за № 301 від 31.12.2008, за № 360 від 31.03.2009, за № 580 від 01.06.2009, за № 254 від 01.04.2010, за № 338 від 28.09.2011, ) до Договору оренди, відповідно до яких строк дії оренди продовжувався, та змінювались деякі положення щодо здійснення орендних платежів та розрахунків місячної орендної плати. При цьому, відповідно до Додаткової угоди № 338 від 28.09.2011, продовжено строк дії Договору № 1 до 31 березня 2012 року. Відтак в судовому засіданні встановлено, що термін дії оренди сплинув 31.03.2012 р., доказів того, що термін дії договору було продовжено, до матеріалів справи не надано. Позивачем 25.02.2015р. відповідачу направлено Претензію щодо сплати заборгованості за Договором № 1 в сумі 35 578, 10 грн. за період з лютого 2013 року по лютий 2015 року. 14.08.2015р. між сторонами підписано Акт приймання-передачі майна, згідно якого відповідач передав, а позивач прийняв відповідно до Договору оренди № 133-Упр (ДВ)-07 від 04.09.2007, приміщення між маршовими сходами переходу станції метро «Дарниця» заг.площею 13, 6 кв.м. В судовому засіданні також встановлено, що між Комунальним підприємством «Київський метрополітен» та відповідачем, як фізичною особою підприємцем 16.07.2010 укладено Договір № В-30-10 на відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна (далі по тексту - Договір № 2), відповідно до умов якого балансоутримувач забезпечує утримання об'єктів оренди відповідно до переліку, який є невід'ємною частиною Договору (додаток № 1) за цінами, визначеними в узагальненому розрахунку щомісячних витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна, а Орендар відшкодовує балансоутримувачу зазначені витрати (п. 1.1. Договору № 2). Облік та розрахунки здійснюються у безготівковій формі поквартально. Розмір відшкодування витрат з утримання об'єктів оренди визначається відповідно до узагальненого розрахунку витрат Балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна, який є невід'ємною частиною цього Договору, і який переглядається Балансоутримувачем у випадку офіційних змін цін, тарифів, заробітної плати, тощо та загальної площі об'єктів оренди, вказаній в додатку №1 до цього договору і фактичного використання Орендарем об'єктів оренди. На момент укладання цього договору розмір відшкодування витрат із врахуванням ПДВ складає 305, 12 грн. на місяць (п. 2.1., 2.3. Договору № 2). Відповідно до п. 6.1. Договору, цей Договір укладено строком на календарний рік, термін дії - до 31.12.2010р. включно. Усі зміни та доповнення до цього Договору оформлюються в письмовій формі і вступають в дію з моменту їх підписання сторонами (6.2. Договору № 2). До матеріалів справи також надано Довідку КП «Київський метрополітен», з якої вбачається, що станом на 04.05.2016 за договором оренди від 04.09.2007 № 133-Упр (ДВ)-07 у відповідача наявна заборгованість в розмірі 92 718, 91 грн., за договором відшкодування витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого майна від 16.07.2010 № В-30-10 наявна заборгованість в розмірі 5358, 31 грн. Так, згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, згідно ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, на підтвердження свої позовних вимог щодо наявності у відповідача заборгованості перед позивачем, останнім до матеріалів справи надано відповідні розрахунки заборгованості за період з липня 2012 року по вересень 2015 року. При цьому, представник позивача в судовому засіданні не надав ґрунтовних пояснень щодо методики здійснення розрахунку заборгованості за Договором № 1 та № 2, а також підстав нарахування сум заборгованості з урахуванням тієї обставини, що термін дії вказаних договорів закінчились та не пролонгувались після 31.03.2012р. Доказів того, що відповідач продовжував користуватись предметом договору оренди до матеріалів справи не надано. Також не надано доказів і того, що позивач, як балансоутримувач, забезпечував утримання об'єкту оренди за цінами, визначеними в узагальненому розрахунку щомісячних витрат балансоутримувача на утримання та обслуговування орендованого нерухомого майна, а у відповідача як у орендаря виник обов'язок відшкодувати вказані витрати. В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З врахуванням наведеного, позивачем не надано до матеріалів справи, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за період з серпня 2013 року по вересень 2015 року з врахуванням індексу інфляції в розмірі 92 718, 91 грн. за договором № 1 та заборгованість в розмірі 5 358, 31 грн. - за Договором № 2. Крім того, не підлягають задоволенню також вимоги щодо стягнення з відповідача 3 % річних, інфляційних втрат та пені. Також, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності, оскільки позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відмови у позові у зв'язку із закінченням строків позовної давності, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав позивача, при цьому наявні підстави для відмови в позові по суті вимог. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд відмовляє в їх задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed