Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Матвіїв Є.І. звернулась в суд з позовом, який уточнила, до [PERSON] , в якому просить стягнути з нього заборгованість за договором позики, що складається із суми основного боргу - 2000 доларів США, 3% річних - 71,75 доларів США, та відсотків за користування коштами - 564,38 доларів США, а всього на загальну суму 2636, 13 доларів США. Крім того, просить стягнути з останнього витрати на правову допомогу та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.08.2018 року між сторонами укладено договір позики, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 2000 (дві тисячі) доларів США, про що останній надав позивачу розписку. Згідно розписки [PERSON] зобов`язався повернути вказані кошти до 24.04.2019 р. Оскільки у встановлений у розписці термін відповідач свої зобов`язання не виконав та на прохання позивача повернути кошти, таких не повернув, позивач змушений звернутись за захистом свого порушеного права до суду. В судовому засіданні позивач уточнений позов підтримав. Вказав, що надав відповідачу грошові кошти у сумі 2000 (дві тисячі) доларів США у строк до 24.04.2019 року, між тим, [PERSON] зобов`язань по поверненню грошей у строк, зазначений в борговій розписці, не виконав, на неодноразові вимоги про повернення коштів не реагував. З покликанням на порушення своїх прав, просить позов задовольнити. Представник позивача позов підтримала повністю з мотивів, наведених у ньому. Просила про його задоволення. Відповідач в суді та у письмовій заяві, поданій суду 12.06.2020 р. (а.с. 50) проти задоволення позову заперечив. Пояснив, що позичив у [PERSON] суму меншу, ніж зазначену в розписці, частину отриманих коштів йому вже повернув, однак жодних доказів на підтвердження зазначеного суду не надав, просив у задоволенні позову відмовити. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, заслухавши сторони, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що між сторонами був укладений усний договір позики, за умовами якого відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 2000 доларів США та зобов`язався їх повернути 24.04.2019 року. На підтвердження укладеного договору позики відповідачем 25.08.2018 року було власноруч написано розписку (а.с. 8). Усі умови договору позики були погоджені сторонами та викладені у відповідній розписці, оригінал якої був наданий позивачем для огляду в суді. При цьому відповідачем не заперечувався факт написання цієї розписки. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. До відповідного правового висновку, зокрема, прийшов Верховний Суд у постанові від 27.06.2018 у справі № 613/919/16-ц. Із пояснень представника позивача в суді, інших матеріалів справи вбачається, що відповідач у добровільному порядку кошти позивачу не повернув, йому скеровувалась письмова претензія № 2019/12/Д-Ф від 06.12.2019 р. про добровільне повернення боргу та можливий досудовий порядок врегулювання спору, однак такий результатів не мав (а.с. 11-14). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. З детального аналізу змісту боргової розписки від 25.08.2018 року вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме: зазначено дату її складання, прізвища, ім`я і по батькові сторін, суму позики, порядок повернення боргу, підписи сторін. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи те, що відповідач надані позивачем в борг грошові кошти не повернув, доказів на підтвердження виконання свого обов`язку щодо повернення грошових коштів позивачу, суду не надав, як і доказів написання розписки під тиском, відтак сума боргу підлягає стягненню із відповідача. За положеннями ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Так, розпискою від 25.08.2018 року встановлено строк повернення одержаних згідно договору позики коштів - до 24.04.2019 року. Разом з тим, позика на день постановлення рішення не повернена, тому факт порушення зобов`язання суд вважає доведеним. Позивачем подано суду розрахунок розміру відсотків за користування коштами, який відповідачем не оспорюється, заперечень на нього не надано. Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Окрім того, передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 № 6-49цс12. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною 2 ст. 625 ЦК України зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Як вказано вище умовами договору, укладеного між сторонами, не було встановлено розміру процентів за користування коштами до 24.04.2019 року, як і не було встановлено безоплатність такого користування, тому, зважаючи на вимоги ст. 1048 ЦК України, слід вважати, що розмір процентів за цей період слід визначати на рівні облікової ставки Національного банку України. Жодних доказів про те, що позичені кошти були повернуті відповідачем позивачу у матеріалах справи немає, про такі не вказано та клопотань про витребування таких не заявлено. Також, у матеріалах справи відсутні докази про сплату відповідачем процентів за користування грошовими коштами. Відтак наведений позивачем розрахунок трьох процентів річних, загальний розмір яких становить 71,75 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 07.07.2020 р. складає 1946,36 грн. сумнівів у своїй правильності не викликає. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] , який не виконав взяті на себе зобов`язання, підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] борг за договором позики від 25.08.2018 року, який станом на 07.07.2020 року, складає 2000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 07.07.2020 р. становить 54253,80 грн; 3% річних в розмірі 71,75 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 07.07.2020 р. складає 19496,36 грн. та відсотки за користування коштами в розмірі 564,38 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 07.07.2020 р. складає 15309,88 грн. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пункт 1 частини 2 ст. 141 ЦПК України регламентує, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно із ст. 141 ч. 8 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів,рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За таких обставин суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн., витрати сплачені позивачем на професійну правничу допомогу, яка надавалась адвокатом Матвіїв Є.І. під час здійснення адвокатської діяльності у сумі 8260,50 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи договором про надання правничої (правової) допомоги № 2019/12/Д-Ф від 02.12.2019 р. та актом наданих послуг від 04.08.2020 р. до вищевказаного Договору.

Outcome: approved