Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

Представник позивача - [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з зазначеною позовною заявою, в якій вказав, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.10.1997 року належить 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Інші 2/3 частки зазначеної квартири належать на праві власності доньці [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.10.1997 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.08.2016 року. В зазначеному помешканні разом з позивачем зареєстрований її син - [PERSON], [INFO] та онук - [PERSON], [INFO], які фактично за вказаною адресою не мешкають більше п'яти років, так як в жовтні 2013 року виїхали на постійне місце проживання за межі України до Канади. Позивач змушена нести витрати по утриманню квартири та сплаті комунальних послуг. Через реєстрацію відповідача та його сина не має можливості оформити субсидію, тому змушена через представника звернутися до суду з позовом про втрату [PERSON] та [PERSON] права на житло за адресою: [ADDRESS]. Позивач та його представник до судового засідання не з'явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений шляхом надіслання судової повістки про виклик разом з копіями відповідних документів та шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті Судової влади України. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької областіу судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що неповнолітня дитина - [PERSON] не набув повної цивільної дієздатності, тому вважають недоцільним визнавати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням . На підставі ч. 2ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянув матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Військово-цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість з наступних підстав. Згідно з положеннями статей 55, 124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу належить на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.10.1997 року належить 1/3 частки квартири [ADDRESS], що підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с.9, 12). Інші 2/3 частки зазначеної квартири належать на праві власності доньці [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 30.10.1997 року та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 18.08.2016 року (а.с.9,11). Відповідно до довідки про склад сім`ї №б/н від 24.07.2018, наданої Комунальним підприємством «Торецькомсервіс» Військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстрована позивач [PERSON], відповідач - [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON].(а.с.15). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] з жовтня 2013 року в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживають, що підтверджується актом від 14.08.2018 голови будкому (а.с.16). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Частиною першою ст.319ЦК України передбачено, що власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в частині першій ст. 221 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.405ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користуванняцим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач з сином за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили квартиру, виїхавши за межі України на постійне місце проживання до Канади. Протягом тривалого часу - більше одного року за даною адресою не проживають. У справі відсутні відомості щодо будь-якої неправомірної поведінки позивача відносно відповідача, створення з боку позивача перешкод для проживання відповідача та дитини в житловому приміщенні. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] відсутній в квартирі за адресою: [ADDRESS] понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування ним. Що стосується позовних вимог в частині визнання такими, що втратили право користування житлом дитини [PERSON], [INFO] суд виходить з наступних норм чинного законодавства. Статтею 6 Конституції України прописано право кожного на житло та передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (відповідно до ст. 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлені обмеження в адміністративно-територіальних одиницях, які знаходяться: у прикордонній смузі; на територіях військових об'єктів; у зонах, які згідно із законом належать до зон з обмеженим доступом; на території, де у разі небезпеки поширення інфекційних захворювань і отруєнь людей введені особливі умови і режим проживання населення та господарської діяльності; на територіях, щодо яких введено воєнний або надзвичайний стан; на тимчасово окупованих територіях, а також щодо осіб: які не досягли 14-річного віку, осіб, до яких згідно із процесуальним законодавством застосовано запобіжні заходи, пов'язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України). Згідно ст.3 вищезазначеного Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Беручи до уваги той факт, що [PERSON], [INFO] досяг 14 років, за місцем реєстрації в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає більше року, а також і той факт, що позивачем не створюються перешкоди у користуванні квартирою, суд доходить переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду.

Outcome: approved