Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом, посилаючись на те, що остання є спадкоємцем за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 14 січня 2017 року. Після смерті останньої відкрилась спадщина до складу якої увійшла квартира, загальною площею 69,2 кв.м., розташована за адресою: [ADDRESS], надана матері позивача, як переселенцю із зони затоплення Дністровської ГЕС. Позивач спадщину прийняла, подавши до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Через відсутність у спадкодавця правовстановлюючих документів на квартиру нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, тому вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач Новоушицька селищна рада подала до суду заяву, у якій просить справу розглянути без участі їх представника, не заперечує проти задоволення позову. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно із ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно свідоцтва про смерть серії 1-БВ №292243 від 17 січня 2017 року, [PERSON] померла 14 січня 2017 року, актовий запис №27. Позивач [PERSON] є донькою спадкодавця [PERSON], про що свідчать свідоцтво про народження серії І-БВ №497189 від 02 квітня 1980 року та свідоцтво про одруження серії І-БВ №008369 від 14 вересня 1997 року, яке свідчить про зміну прізвища позивача на «Томашевська». Відповідно до довідок Новоушицької селищної ради № 1055,1058 від 23 листопада 2017 року згідно з записом в погосподарській книзі №1, особовий рахунок №0024-1, станом на січень 2017 року в домогосподарстві за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована [PERSON]. Відповідно до постанови приватного нотаріуса Новоушицького районного нотаріального округу [PERSON] від 25 січня 2018 року № 18/02-31 позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, розташовану за адресою: с . Куражин, [ADDRESS] після смерті [PERSON], яка померла 14 січня 2017 року, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на зазначене майно. Із матеріалів спадкової справи №86-2016 вбачається, що вона заведена після смерті [PERSON] за заявою позивача, яка отримала свідоцтво про право на спадщину. Згідно повідомлення Новоушицького госпрозрахункового проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро №18 від 25 січня 2018 року станом на 01 січня 2013 року реєстрацію права власності на обєкт нерухомого майна квартиру № 8 за адресою: вул. Центральна, 6, с. Куражин, Новоушицького району бюро не проводило. Згідно висновку від 19 січня 2018 року загальна вартість 3-кімнатної квартири [ADDRESS], що належала [PERSON] становить 31320 гривень. Згідно вимог ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року та інших нормативно-правових актів. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі квартиру, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на квартиру, житловий будинок, іншу споруду (лист 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування»). Згідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь в містах і селищах міського типу Української РСР , затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність 13 грудня 1995 року, згідно наказу Держжитлкомунгоспу за №56, однак була чинна на час виникнення правовідносин, було передбачено обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь в містах і селищах міського типу (п.4 Інструкції ). Зокрема до переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР відносяться акти про передачу будинків у власність переселенцям при наявності рішень про це виконкомів районних Рад депутатів трудящих і довідок фінансових відділів про остаточний розрахунок переселенця за одержану будівлю (п. 9). Таким чином, існування рішення від 01 липня 1982 року про передачу квартири переселенцям [PERSON], та [PERSON], копія якого не збереглася, не з вини позивача, однак не оспорюється його наявність та видання стороною відповідача, і підтверджується записами книги погосподарського обліку, особовий рахунок 766, тому є доказом на підтвердження належності померлому спадкодавцю нерухомого майна. Судом встановлено, що акти про передачу будинків у власність переселенцям, в тому числі [PERSON], втрачені, що позбавило можливості спадкодавця зареєструвати своє право власності у БТІ. Дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу та судового збору слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 133, ч. 2 ст. 137, ст. 141 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження вище вказаних обставин суду надані свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер та розрахунок-квитанція, згідно якого адвокатом здійснено вивчення матеріалів справи та надання консультацій, вартість цієї роботи визначена 320 грн, підготовку позовної заяви, вартість цієї роботи визначена у сумі 640 грн, участь у судових засіданнях 640 грн, витрати на папір та друк - 15,40 грн , всього 1615,40 грн. У даному ж розрахунку містяться записи «Кошти у сумі 1000 грн виплачено» та підписи [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи, що розмір витрат на правову допомогу адвоката, а також суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги , визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги, копія якого в матеріалах справи відсутня, що позбавляє суд можливості дослідити його умови з метою розподілу судових витрат, відповідно, у задоволенні клопотання про стягнення даних витрат слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позову в повному обсязі з відповідача слід стягнути понесені позивачем витрати на оплату судового збору у сумі 704 гривні 80 копійки.

Outcome: approved