Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачкою договірних зобов`язань по сплаті коштів за наданий їй кредит, що є підставою для стягнення з останньої заборгованості в загальному розмірі 16 103,24 доларів США та понесених судових витрат, що складаються з судового збору в розмірі 6 252 грн. 67 грн. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2020 року позивача по справі Публічне акціонерне товариство АТ «Укрсоцбанк» замінено на його правонаступника - Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачка подала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що кредит надавався банком для придбання житлової квартири в будинку [ADDRESS] , яка передана в іпотеку позивачу. У зв`язку із суттєвим підвищенням ставки долара США в 2008 році вона за згодою банку відчужила вказану квартиру та достроково в повному обсязі погасила заборгованість за кредитним договором, однак квитанції про погашення кредиту не збереглися у зв`язку зі зміною місця її проживання. Крім того просила застосувати в цій справі строки позовної давності, оскільки останній здійснений нею платіж на погашення заборгованості внесено нею 19 лютого 2008 року, а з цим позовом позивач звернувся до суду лише 04 серпня 2017 року. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, до суду не прибула, вчергове подала клопотання про витребування додаткових доказів по справі. Ухвалою судового засідання від 27 липня 2021 року в задоволенні вказаного клопотання відповідачки відмовлено. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 210 ЦПК України, провадження в якій відкрито в серпні 2017 року, коли [PERSON] подав суду відзив на позовну заяву та наявні в неї докази, суд вважає необхідним розглянути дану справу на підставі наявних доказів в загальному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Так, 01 серпня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор) та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір №550-3/1-000400, згідно п. 1.1 якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 45 000 доларів США зі сплатою 13,2 процентів річних за перший рік, подальший розмір процентів за користування кредитом підлягає щорічному перегляду, згідно з умовами п. 2.6. цього договору. Погашення суми основної заборгованості мало відбуватися щомісячними платежами в розмірі 187,50 доларів США до 20 числа кожного місяця з кінцевим терміном повернення до 20 серпня 2026 року. Згідно п. 1.2 договору кредит надається позичальнику для придбання нерухомого майна - житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.1 договору надання кредиту на цілі, визначені п. 1.2 цього договору, проводиться шляхом видачі позичальнику готівкових коштів. Як передбачено пп. 3.3.9 - 3.3.10 договору позичальник зобов`язаний: сплачувати проценти за користування кредитом в порядку визначеному п.п 2.5 цього договору; своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку визначеному п. 1.1 цього договору. Згідно п. 3.4 договору позичальник має право на дострокове погашення кредиту (частини кредиту): протягом першого року користування кредитом - за умови сплати комісії в розмірі 1 (один) процент від суми достроково погашеного кредиту (частини кредиту); протягом другого року користування кредитом - за умови сплати комісії в розмірі 0.2 (нуль цілих дві десятих) процента від суми достроково погашеного кредиту (частини кредиту); після закінчення першого та другого років користування кредитом - без сплати комісій, але за умови письмового попередження кредитора про свої наміри не пізніше, ніж за п`ять робочих днів до дати такого погашення; достроково повністю або частково сплатити нараховані за час фактичного користування кредитом проценти. Згідно п. 4.5 договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.2.-3.3.8., 3.3.12.-3.3.14. та 3.317. цього договору, порушення позичальником умов договорів, визначених п. 1.3. цього договору, протягом більше, ніж п`ять днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту, а також нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Відповідно до п. 4.6 договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.9., 3.3.10. цього договору, протягом більше, ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Як вбачається з довідки ПАТ «Укрсоцбанк» №10.1 -87/8054 від 13 травня 2017 року в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту №550-3/1-000400 від 01 серпня 2006 року за період з 01 серпня 2006 року по 11 травня 2017 року відповідачкою в загальному розмірі було перераховано 38 820,63 доларів США, з яких 29 972,52 доларів США на погашення основної суми заборгованості за кредитом та 8 848,11 доларів США на погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом. Згідно вказаної довідки та розрахунку заборгованості останній платіж за кредитним договором [PERSON] здійснено 19 лютого 2008 року в розмірі 35 000 доларів США. З поданого позивачем розрахунку вбачається, що з того часу і станом на 12 травня 2017 року за [PERSON] рахується заборгованість, розмір якої становить 16 103,24 доларів США, яка складається з наступного: -заборгованості за кредитом в розмірі 15 027,48 доларів США; -заборгованості за відсотками в розмірі 1 075,76 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно ч. 2 ст. 1069 ЦК України права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а в разі порушення боржником цих вимог той, згідно зі статтями 625, 1048 і 1050 ЦК України, повинен сплатити кредиторові суму боргу та проценти встановлені за умовами кредитного договору. Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо не виконав його у строк встановлений договором. Вимогами ст. 549 ЦК України, передбачено обов`язок боржника в разі порушення зобов`язання передати кредиторові грошову суму штрафу у вигляді процентної ставки, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо не виконав його у строк встановлений договором. Вимогами ст. 549 ЦК України, передбачено обов`язок боржника в разі порушення зобов`язання передати кредиторові грошову суму штрафу у вигляді процентної ставки, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом з матеріалів справи, банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав та передав відповідачці кредитні кошти в розмір 45 000 доларів США. Відповідачка взяті на себе зобов`язання по виплаті кредитних коштів у строки визначені кредитним договором не виконала та термін сплати коштів порушила. Згідно наданого суду розрахунку заборгованості та довідки від ПАТ «Укрсоцбанк» №10.1 -87/8054 від 13 травня 2017 року вбачається, що відповідачка станом на 19 лютого 2008 року здійснила погашення тіла кредиту та нарахованих відсотків на загальну суму 38 820,63 доларів США. При цьому 19 лютого 2008 року відповідачкою достроково здійснено часткове погашення заборгованості в розмірі 35 000 доларів США, з яких 28 660,02 доларів США на погашення основної суми заборгованості за кредитом та 6 339,98 доларів США на погашення заборгованості за відсотками за користування кредитом. У той же час жодних доказів на підтвердження доводів відповідачки про здійснення дострокового погашення кредиту в повному обсязі, суду не подано. Відтак посилання відповідачки на вказані обставини у своєму відзиві суд до уваги не приймає, які належними, допустимими та достатніми доказами в суді не підтверджені. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене право позивача, що підлягає захистові шляхом примусового виконання грошового зобов`язання з відповідачки. Разом з цим, вирішуючи питання про обґрунтованість заяви представника відповідача про пропуск позивачем строків позовної давності, суд враховує наступне. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідачки повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (правова позиція Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року в справі №444/9519/12). Отже, оскільки за умовами договору відповідачка мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 20 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (до 20 серпня 2026 року), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування. Як встановлено з матеріалів справи, останній платіж за вказаним кредитним договором відповідачкою внесено 19 лютого 2008 року. З того часу відповідачка будь-яких платежів по погашенню заборгованості не здійснювала і позивач довідався про порушення свого права згідно п.п. 4.5 та 4.6 кредитного договору. Проте із вказаним позовом до суду позивач звернувся лише в серпні 2017 року, тобто після спливу строків позовної давності. Одночасно, судом не встановлено обставин переривання чи зупинення перебігу позовної давності за спірними зобов`язаннями відповідача. Норми частин 3 і 4 статті 267 ЦК України передбачають, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, будь-яких обставин поважності причин пропущення позовної давності, стороною позивача не наведено та відповідних доказів цього суду не надано. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). За таких обставин суд доходить висновку, що в задоволенні вказаного позову і в захисті порушених відповідачкою прав позивача, слід відмовити з підстав спливу строків позовної давності. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed