Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся до суду з вказаним вище позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги представник позивача обґрунтував наступним. Відповідно до Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь нежитловий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних границь міста, у тому числі нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Належність до комунальної власності територіальної громади м. Одеси нежитлових приміщень загальною площею 35,4 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], підтверджується також наступним: З 01.03.2005 року зазначені нежитлові приміщення перебували в оренді на підставі Договору оренди № 630/а/5, який було укладено між Приватним підприємством «ГЕОВІТ» та Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради. Відповідно до свідоцтва про право власності від 22.08.2008 року, нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 35,4 кв.м, є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та знаходиться у віданні Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Право комунальної власності на зазначене нежитлове приміщення належним чином зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно. За час дії Договору оренди, орендар несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував орендну плату, в зв'язку з чим в Господарському суді Одеської області розглядався позов про його розірвання, в ході розгляду якого було встановлено, що орендоване нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 35,4 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], входить до складу нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 61,0 кв.м. Однак, на підставі постанови Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2007 року, яка була скасована 14.04.2010 року ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду, за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірний об'єкт, який 16.09.2008 року здійснив відчуження нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 61,0 кв.м., за адресою: [ADDRESS], до складу якого увійшов об'єкт комунальної власності. В подальшому, 21.04.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу на спірний об'єкт, а 29.11.2011 року останній за договором дарування передав його у власність [PERSON] Таким чином, на думку позивача, первісне відчуження спірного об'єкту здійснилось шляхом реєстрації права власності за гр. [PERSON], на підставі рішення суду, яке на даний час скасовано та, як наслідок, наступні угоди купівлі-продажу здійснилися на підставі незаконної угоди та, відповідно до ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, визнаються недійсними. В судове засідання відповідачі та треті особи не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи був належним чином повідомлені (ч. 5 ст. 74 ЦПК України), про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи в їх відсутність та заперечень на позов до суду не надали. Представник позивача, до суду, до судового засідання, надав заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутністю заочно, викладене в позовній заяві підтримує в повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Частиною 2 ст. 197 ЦПК України закріплено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів щодо взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд ухвалив заочно розглядати справу у відсутності належно повідомлених відповідачів без фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом. З'ясувавши обставини, якими представник позивача обґрунтовує свої вимоги та правовідносини сторін, що випливають з таких обставин, дослідивши матеріали справи, надавши їм правову оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 142 Конституції України, ч. 3 ст. 16, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 р. № 226-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь нежитловий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних границь міста, у тому числі нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Належність до комунальної власності територіальної громади м. Одеси нежитлових приміщень загальною площею 35,4 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], підтверджується наступним. З 01.03.2005 року зазначені нежитлові приміщення перебували в оренді на підставі Договору оренди № 630/а/5, який було укладено між Приватним підприємством «ГЕОВІТ» та Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради. Відповідно до ст. 19 Конституції України ст. ст. 16, 41 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», міська рада вправі перерозподіляти частину своїх повноважень виконавчим органам, що діють в обсягах та в межах повноважень, переданих радою і визначених відповідними положення. Статтею 327 Цивільного кодексу України та Положення про Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради № 20-V від 27.06.2006 р., у компетенцію Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради входять питання з управління майном територіальної громади м. Одеси. На підставі рішення Одеси міської ради від 27.06.2006 р. № 56-V «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, площею меншою 50,0 кв.м., покладені на Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради. Згідно з рішенням Одеської міської ради від 31.01.2011 року «Про затвердження виконавчих органів, загальної чисельності апарату Одеської міської ради» було змінено найменування Представництва на Департамент комунальної власності Одеської міської ради. Відповідно до положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської гади», яке затверджене рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 року № 384-VІ, Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради. Відповідно до свідоцтва про право власності від 22.08.2008 р., виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2008 р. № 931, нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 35,4 кв.м, є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради та знаходиться у віданні Департаменту комунальної власності Одеської міської ради. Право комунальної власності на зазначене нежитлове приміщення належним чином зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом КП «ОМБТІ та РОН» від 11.09.2008 р. За час дії Договору оренди, орендар несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував орендну плату, в зв'язку з чим Представництво звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до ПП «ГЕОВІТ» про розірвання Договору оренди, в ході розгляду якої було встановлено, що орендоване нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 35,4 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], входить до складу нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 61,0 кв.м. 05.10.2007 р. постановою Київського районного суду м. Одеси були задоволені позовні вимоги [PERSON] до Одеської міської ради про визнання дій незаконними та визнання права власності на нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 61,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради із вказаною постановою не погодилось та оскаржило її до Одеського апеляційного адміністративного суду. 14.04.2010 р. ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду постанову Київського районного суду м. Одеси від 05.10.2007 року було скасовано та закрито провадження по справі. На підставі скасованого рішення суду, за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірний об'єкт. Те, що дане рішення суперечить нормам законодавства також свідчить, реєстрація за [PERSON] не лише частини нежитлового приміщення підвалу, яка є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси, а й реєстрація приміщень, які являються допоміжними, про що свідчить копія схематичного плану будинку з якої вбачається що у ньому розташовані сходові клітки. Відповідно до ДБН В.2.2-15-2005: Нежитлове приміщення - приміщення в структурі житлового будинку, що не відноситься до житлового фонду. Є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин; Підсобні приміщення багатоквартирного житлового будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, комори, сміттєзбірні камери, горища, підвали, шахти тощо); Приміщення технічні - приміщення для розміщення обладнання теплових вузлів, бойлерних, електрощитових, венткамер, комутаторів, радіовузлів, машинних відділень ліфтів, холодильних установок тощо; 16.09.2008 р., в порушення ч. 5 ст. 16, п. 30 ст. 26, ч. 5, 6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. ст. 319, 321 Цивільного кодексу України, [PERSON] здійснив відчуження нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 61,0 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS], до складу якого увійшов об'єкт комунальної власності, на підставі договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3297. 21.04.2010 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу на спірний об'єкт, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 960. 29.11.2011 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] отримав у власність вищевказане нежитлове приміщення. Даний договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2929. Судом встановлено, що об'єкт комунальної власності територіальної громади м. Одеси у вигляді нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 35,4 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS], увійшов до складу нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 61,0 кв.м. за тією ж адресою, що підтверджує лист КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради № 4096-12/211 від 15.07.2014 р. Враховуючи той факт, що первісне відчуження спірного об'єкту здійснилось шляхом реєстрації права власності за гр. [PERSON], на підставі рішення суду, яке є скасованим на даний час, та в порушення ч. 5 ст. 16, п. 30 ст. 26, ч. 5, 6 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 319, 321 Цивільного кодексу України, як наслідок, наступні угоди купівлі-продажу здійснилися на підставі незаконної угоди та, відповідно до ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, визнаються недійсними. Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст угоди не може суперечити кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Стаття 215 Цивільного кодексу України встановлює, що підставою для визнання угоди недійсною є недотримання в момент її укладення вимог, встановлених ст. 203 Цивільного кодексу України. Як вбачається з вищевикладеного, нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 61,0 кв.м., до якого увійшло нежитлове приміщення загальною площею 35,4 кв.м., яке є власністю територіальної громади м. Одеси, що розташоване за адресою: [ADDRESS], не відповідає вимогам зазначених положень діючого законодавства. Також, відповідно до п. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсною є угода, якщо її недійсність встановлена законом (нікчемна угода). Відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України, угода, яка порушує публічний порядок, є нікчемною, також, згідно цієї статті, угода є такою, що погіршує публічний порядок, якщо вона скерована на порушення конституційних прав та свобод людини та громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне володіння ним. Як вбачається з викладених обставин, відповідач заволодів об'єктом комунальної власності - нежитловим приміщенням підвалу, загальною площею 35,4 кв.м., яке входить до складу нежитлового приміщення загальною площею 61,0 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS], незаконним шляхом. Отже, вказаний договір купівлі-продажу спірного об'єкту є нікчемним. Відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом. Також, відповідно до п. 22 Постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 р., якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (ст. ст. 387,388 ЦК України). Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсним договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 399 Цивільного кодексу України, право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 386 Цивільного кодексу України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав всіх суб'єктів права власності. Згідно ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК У країни, судові витрати складаються з судового боргу та витрат, пов'язаних з розглядом справи. На підставі ст. ст. 4, 6, 8, 10-11, 15, 57-60, 79, 88, 114, 209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved