Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

представники позивачів просять суд визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину самочинно перебудованого житлового будинку (площею по внутрішньому обміру 73,3 кв.м., загальною площею 52.9 кв.м., житловою площею 52,9 кв.м.. кімната житлова 1-1 площею 10,3 кв.м., кімната житлова 1-2 площею 13,9 кв.м., веранда І площею 12,2 кв.м., кімната житлова 2-1 площею 12,2 кв. м., кімната житлова 2-2 площею 16,5 кв.м., веранда II площею 8,2 кв.м.) та господарські будівлі і споруди, що розташовані за адресою [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/3 частину самочинно перебудованого житлового будинку (площею по внутрішньому обміру 73,3 кв.м., загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 52.9 кв.м., кімната житлова 1-1 площею 10,3 кв.м., кімната житлова 1-2 площею 13,9 кв.м., веранда І площею 12,2 кв.м., кімната житлова 2-І площею 12,2 кв. м., кімната житлова 2-2, площею 16,5 кв.м., веранда II площею 8,2 кв.м.) та господарські будівлі і споруди, що розташовані за адресою [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.04.1996 р. виданого Кагарлицькою районною державною нотаріальною конторою [PERSON], [PERSON] та [PERSON] успадкували після [PERSON], померлої [INFO] р., по 1/3 частині житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.04.1996 р. вони зареєстрували своє право власності на частини у вищезазначеному житловому будинку в КП КОР «Кагарлицьке бюро технічної інвентаризації», про що було видано витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Успадкувавши житловий будинок, вони та [PERSON] звернулись до Горохуватської сільської ради із заявами про безоплатну передачу їм у власність земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований житловий будинок та господарській споруди. Рішенням № 2 46 сесії 5 скликання Горохуватської сільської ради від 29.09.2010 р. їм та [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою [ADDRESS]. На підставі вищевказаного рішення Горохуватської сільської ради їм та [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №443852 від 21.03.2012 р. Приблизно в 1997 році ними та [PERSON] було здійснено самовільну, без відповідного дозволу, перебудову та прибудову до житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Зокрема, було здійснено перебудову кімнати житлової 1-1 площею 10,3 кв.м., веранди І площею 12,2 кв.м., кімнати житлової 2-І площею 12,2 кв.м., кімнати житлової 2-2 площею 16,5 кв.м., веранди 11 площею 8,2 кв.м. В травні 2014 року вони вирішили укласти договори дарування та подарувати свої частини у житловому будинку своєму близькому родичу. Для цього, вони звернулись до нотаріуса Київського міського нотаріального округу, який їм повідомив, що він не може посвідчити договори дарування, оскільки відповідно до технічного паспорту на житловий будинок у них значиться самочинна переобладнані та добудовані приміщення, а також відрізняється площа житлового будинку зазначена в їх свідоцтвах про право на спадщину за заповітом та у технічному паспорті на житловий будинок. У зв'язку з чим приватний нотаріус порекомендував звернутись їм до суду щодо визнання за ними право власності на їхні частини житлового будинку у зв'язку із самочинною перебудовою. Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Виходячи з вищезазначеної норми ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України здійснена ними та [PERSON] перебудова житлового будинку та здійснена прибудова до житлового будинку можуть вважатись самочинним будівництвом. Згідно ч. 3 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй v встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Згідно п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини третьої статті 3 76 ЦК суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки. Як зазначалось вище їм був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №443852 від 21.03.2012 р., відповідно до якого вони набули право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Здійснена ними перебудова житлового будинку була здійснена на земельній ділянці, яка на даний час передана їм у власність, без порушенням прав інших осіб, а тому відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України за ними може бути визнано право власності на їх частини самочинно перебудованого житлового будинку. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про ; визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із зустрічною позовною заявою до суду звернувся [PERSON], який просить суд визнати за ним, [PERSON], право власності на 1/3 частину самочинно перебудованого житлового будинку (площею по внутрішньому обміру 73,3 кв.м., загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 52.9 кв.м., кімната житлова 1-1 площею 10,3 кв.м., кімната житлова 1-2 площею 13,9 кв.м., веранда і площею 12,2 кв.м., кімната житлова 2-1 площею 2,2 кв. м., кімната житлова 2-2 площею 16,5 кв.м., веранда II площею 8,2 кв.м.) та господарські будівлі і споруди, що розташовані за адресою [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.04.1996 р. виданого Кагарлицькою районною державною нотаріальною конторою [PERSON], [PERSON] та він, [PERSON], успадкували після [PERSON], померлої [INFO] р., по 1/3 частині житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS]. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 квітня 1996 року ними, спадкоємцями, було зареєстроване своє право власності на рівні частини у вищезазначеному житловому будинку в КП КОР «Кагарлицьке бюро технічної інвентаризації», про що було видано витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Успадкувавши житловий будинок, він, позивач за даним зустрічним позовом та відповідачі - [PERSON] та [PERSON] звернулись до Горохуватської сільської ради із заявами про безоплатну передачу нам у власність земельної ділянки площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований житловий будинок та господарській споруди. Рішенням 46 сесії 5 скликання Горохуватської сільської ради №2 від 29.09.2010 року йому та відповідачам за даним зустрічним позовом було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі вищевказаного рішення Горохуватської сільської ради було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №443852 від 21.03.2012 року у спільне користування без визначення часток та їх виділення в натурі. Приблизно в 1997 році ним та відповідачами було здійснено самовільну, без відповідного дозволу, перебудову та прибудову до житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Зокрема, було здійснено перебудову кімнати житлової 1-1 площею 10,3 кв.м., веранди І площею 12,2 кв.м., кімнати житлової 2-1 площею 12,2 кв.м., кімнати житлової 2-2 площею 16,5 кв.м., веранди II площею 8,2 кв.м. 02 червня 2014 року відповідачі за даним зустрічним позовом, мотивуючи тим, що вони вирішили укласти договори дарування та подарувати свої частини у житловому будинку своєму близькому родичу, для чого вони звернулись до нотаріуса Київського міського нотаріального округу, який повідомив їм, про неможливість посвідчити договори дарування, оскільки відповідно до технічної документації на житловий будинок значиться самочинно переобладнані та добудовані приміщення, а також різниться площа житлового будинку зазначена в їх свідоцтвах про право на спадщину за заповітом та у технічному паспорті на житловий будинок. У зв'язку з чим, нотаріус рекомендував звернутися до суду, щодо визнання за ними право власності на їхні частини житлового будинку у зв'язку із самочинною перебудовою. Відповідач по первісному позову [PERSON] позовні вимоги позивачів визнав та не заперечував проти їх задоволення. Представники відповідачів по зустрічному позову позовні вимоги позивача визнали та не заперечували проти їх задоволення. Представник відповідача в особі Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області в судове засідання не з'явився та подав до суду заяви, в яких позовні вимоги по первісному позову та по зустрічному позову визнав та просив проводити розгляд справи без представника сільської ради. Представник відповідача по первісному позову та третя особа по зустрічному позову в особі Державної інспекції архітектурно - будівельного контролю Київської області в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, а тому суд вважає ухвалити рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Представник третьої особи в особі Державної реєстраційної служби Кагарлицького районного управління юстиції в Київській області в судове засідання не з'явилася та подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи без представника реєстраційної служби. Вислухавши представників позивачів по первісному позову та позивача по зустрічному позову, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позови по первісному та по зустрічному задовольнити. В судовому засіданні суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.04.1996 р. виданого Кагарлицькою районною державною нотаріальною конторою Київської області [PERSON], [PERSON] та [PERSON] успадкували після [PERSON], померлої [INFO] р., по 1/3 частині житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.04.1996 р. позивачі за первісним позовом та відповідач по зустрічному позову зареєстрували своє право власності на частини у вищезазначеному житловому будинку в КП КОР «Кагарлицьке бюро технічної інвентаризації», про що їм було видано витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Успадкувавши житловий будинок, сторони звернулись до Горохуватської сільської ради із заявами про безоплатну передачу їм у власність земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на якій розташований житловий будинок та господарській споруди. Рішенням 46 сесії 5 скликання Горохуватської сільської ради Кагарлицького району Київської області № 2 від 29.09.2010 р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою [ADDRESS]. На підставі вищевказаного рішення Горохуватської сільської ради сторонам було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №443852 від 21.03.2012 р. У 1997 році позивачами по первісному та відповідачем по зустрічному позовах було здійснено самовільну, без відповідного дозволу, перебудову та прибудову до житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Зокрема, було здійснено перебудову кімнати житлової 1-1 площею 10,3 кв.м., веранди І площею 12,2 кв.м., кімнати житлової 2-І площею 12,2 кв.м.. кімнати житлової 2-2 площею 16,5 кв.м., веранди 11 площею 8,2 кв.м. Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Виходячи з вищезазначеної норми ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України здійснена сторонами перебудова житлового будинку та здійснена прибудова до житлового будинку можуть вважатись самочинним будівництвом. Згідно ч. 3 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй v встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Згідно п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Згідно п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на підставі частини третьої статті 3 76 ЦК суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за сторонами права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки. Як зазначалось вище сторонам було виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №443852 від 21.03.2012 р., відповідно до якого вони набули право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Здійснена ними перебудова житлового будинку була здійснена на земельній ділянці, яка на даний час передана їм у власність, без порушенням прав інших осіб, а тому відповідно до ч. 3 та ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України за ними може бути визнано право власності на їх частини самочинно перебудованого житлового будинку. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про ; визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а тому у суду всі підстави для задоволення первісного та зустрічного позовів, і визнає за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/3 частину самочинно перебудованого житлового будинку (площею по внутрішньому обміру 73.3 кв. м загальною площею 52,9 кв. м. житловою площею 52,9 кв. м, а саме: кімната житлова 1-1 площею 10,3 кв. м, кімната житлова 1-2 площею 13,9 кв. м, веранда І площею 12,2 кв. м, кімната житлова 2-1 площею 12,2 кв. м., кімната житлова 2-2 площею 16,5 кв. м., веранда ІІ площею 8,2 кв. м.) та господарські будівлі і споруди, що розташовані за адресою [ADDRESS]. На підставі викладеного та

Outcome: approved