Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищезазначеним позовом та прохав визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) право власності на виробничий будинок - склад для інвентарю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зазначений в плані технічного паспорту як «А-1» у складі двадцяти восьми приміщень загальною площею 321,5 кв.м. Позивач в судове засідання не з`явився, попередньо надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та прохав суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомленим про день та час слухання справи, шляхом повернення до суду поштових повідомлень із відміткою про вручення, відзиву,заяв чи клопотань не надсилав. Тому, суд вважає відповідача повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, та відповідно до ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньо досліджених наявні у справі докази вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У вересні 2007 року [PERSON] виявив занедбані приміщення виробничого будинку - складу, розташованого по [ADDRESS] . На усне звернення [PERSON] колишній Кротенківський сільський голова [PERSON] повідомив про те, що власник виробничого будинку - складу йому не відомий, а також, що склад не перебуває у власності територіальної громади Кротенківської сільської ради (колишня назва сільради, а нині - Сем`янівська) і сільська рада на нього не претендує. Позивач з відому [PERSON] заволодів виробничим будинком - складом для інвентарю і своїми силами за власний рахунок розпочав його облаштовувати: встановив металеві двері з врізаними замками на обох входах у склад, оскільки вони були взагалі відсутні; провів прибирання у всіх приміщеннях складу; в окремих приміщеннях складу провів «косметичний» ремонт. Одночасно [PERSON] звернувся до сільської ради із заявою про виділення земельної ділянки, де розташований склад, для ведення особистого селянського господарства для вирощування грибів. Згідно довідки від 22.10.2020 року за №352 сільський голова [PERSON] зазначив, що виробничий будинок - склад для інвентарю у власності територіальної громади Семянівської сільської ради Полтавського району Полтавської області не перебуває. У грудні 2008 року [PERSON] здійснив підключення складу до електромережі, провів електропроводку в усіх приміщеннях, встановив прилад обліку (електролічильник) і відтоді до цього часу використовує електричну енергію для освітлення складу, що підтверджується договором № 00990673-8 про користування електричною енергією, укладеним 05.12.2008 р. між Полтавською філією ВАТ «Полтаваобленерго» і [PERSON] та довідкою Полтавської філії районних електромереж АТ «Полтаваобленерго» № 05-22-01-153 від 23.10.2020 року. У вересні 2007 року позивач добросовісно заволодів виробничим будинком - складом для інвентарю і по теперішній час відкрито та безперервно володіє і користується ним. Добросовісність заволодіння нерухомим майном, як ознака набувальної давності, у даному випадку полягає в тому, що позивач отримав це майно не протиправним шляхом, а правомірним, та з відома сільської ради. Відкритість володіння нерухомим майном, як ознака набувальної давності, у даному випадку полягало в тому, що воно було очевидним для усіх третіх осіб, які мали можливість спостерігати за ним. Позивач не приховував факт знаходження майна в його володінні, вживав звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна. Про те, що позивач володіє виробничим будинком - складом для інвентарю весь час було відомо відповідачу. Як ознака набувальної давності, володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Позивач безперервно володіє і користується складом за його призначенням вже 13 років - зберігає інвентар, туніку, прилади, тару, вулики та інше майно. [PERSON] користується на умовах оренди земельною ділянкою площею 0,1000 га, кадастровий номер 5324082401:01:002:0114, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований виробничий будинок - склад для інвентарю, відповідно до договору оренди землі від 16 березня 2018 року, що підтверджується довідкою Сем`янівської сільської ради від 26.10.2020 р. № 699. Згідно з рішенням позачергової сорокової сесії Сем`янівської сільської ради сьомого скликання від 09 жовтня 2020 року земельній ділянці площею 0,1000 га, кадастровий номер 5324082401:01:002:0114, на якій розташований виробничий будинок - склад для інвентарю, присвоєна адреса: [ADDRESS] . 06.10.2020 року Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» проведено інвентаризацію виробничого будинку - складу для інвентарю і на нього виготовлений технічний паспорт, в якому об`єкт зазначений літерою і цифрою «А-1» та складається з двадцяти восьми приміщення загальною площею 321,5 кв. м. Предмет позову не належить до тих об`єктів, що виключені із цивільного обороту. Тобто, виробничий будинок - склад для інвентарю є законним об`єктом володіння і, відповідно, може бути об`єктом набувальної давності. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п. 13 Постанови). Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з ч.4 ст.344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди мають враховувати, що для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків. У відповідності до вищенаведених норм матеріального права, ознаками володіння, необхідними для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне, відкрите та безперервне володіння, які повинні мати місце одночасно. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно враховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена у п.6 Постанови спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, прийшов до висновку, що виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі: 1) майно може бути об`єктом набувальної давності; 2) добросовісність володіння; 3) відкритість володіння; 4) давність володіння та його безперервність; 5) відсутність інших осіб, які претендують на це майно; 6) відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Безтитульність володіння передбачає, що право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено. Тобто, під безтитульністю володіння слід розуміти фактичне володіння, яке не спирається на які-небудь правові підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. Наявність у володільця певного юридичного документа, наприклад, договору найму, оренди, зберігання тощо, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Таким чином, суд вважає встановленим, що більше десяти років позивач добросовісно, відкрито і безперервно володів виробничим будинком - складом для інвентарю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і продовжує це робити і далі, тому суд вважає за можливе визнати право власності за позивачем на вказану земельну ділянку за набувальною давністю.

Outcome: approved