Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Представник заявника в особі в.о. голови комісії з реорганізації ТМО «Психіатрія» у місті Києві звернувся до суду із заявою про надання дозволу на примусову госпіталізацію до ТМО «Психіатрія» у місті Києві [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 25.01.2020 [PERSON] була госпіталізована у відділення №5 ТМО «Психіатрія» у місті Києві у зв`язку із наявністю протягом багатьох років симптомів тяжкого хронічного психічного захворювання, загострення галюцинаторно-маячної симптоматики протягом останніх місяців, проявами неадекватної поведінки, що є небезпечною для оточуючих. За своїм психічним станом [PERSON] не спроможна дати усвідомлену згоду або відмову на стаціонарне лікування. За висновками лікарсько-консультативної комісії особа, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, страждає на тяжкий психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдної, через свій психічний стан несе безпосередню небезпеку для себе та оточуючих та потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку. Враховуючи викладене, просив суд вирішити питання про примусову госпіталізацію на стаціонарне лікування [PERSON] до психіатричного закладу ТМО «Психіатрія» у місті Києві. У судовому засіданні представник психіатричного закладу лікар-психіатр Стримовська Н.В. вимоги, викладені у заяві, підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Суду пояснила, що [PERSON] була госпіталізована у невідкладному випадку. Комісією при огляді пацієнта були встановлені всі передбачені законом підстави для примусової госпіталізації хворої. Заінтересована особа [PERSON] , що є матір`ю [PERSON] , у судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечувала, просила надати дозвіл на госпіталізацію її доньки, вказуючи, що [PERSON] хворіє з 18 років, неодноразово перебувала на лікуванні. Призначені ліки вживала нерегулярно, згодом взагалі відмовилась від їх прийому. Протягом останніх місяців хвороба [PERSON] загострилась, стан погіршився. Агресивна до матері, погрожує розправою, ображає, висловлюється нецензурною лайкою, наносить побої. Крім того, не працює, не підтримує гігієни, без причини тікає з дому та бродяжить. Зазначила, що поведінка її доньки становить небезпеку безпосередньо для неї самої та оточуючих. Особа, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви ТМО «Психіатрія» у м. Києві, стверджувала, що потреби у її стаціонарному лікуванні немає. Вказала, що між нею та матір`ю [PERSON] виникають постійні конфлікти, які призводять до сварок та скандалів. Конфлікти провокує саме мати з приводу однокімнатної квартири, в якій вони спільно проживають. Прокурор Київської місцевої прокуратури №5 Голосов С.С. у судовому засіданні заперечував проти задоволення заяви ТМО «Психіатрія» у м. Києві, вказав, що матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] страждає на психічне захворювання, проте у справі відсутні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того, що вказана особа вчиняє чи виявляє намір вчинити дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або докази того, що [PERSON] неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Отже, підстав для примусової госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги немає. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи убачається, що 25.01.2020 о 14 год. 10 хв. в порядку невідкладної допомоги до ТМО «Психіатрія`у місті Києві за направленням спеціалізованої психіатричної бригади в зв`язку із неадекватною поведінкою було доставлено [PERSON] . За висновком Лікарсько-консультативної комісії від 27.01.2020 [PERSON] страждає на тяжкий хронічний психічний розлад у вигляді шизофренії параноїдної, безперервний перебіг, галюцинаторно-параноїдний с-м з агресивними тенденціями, стійкий виражений апатіко-дисоціативний дефект. Через свій психічний стан несе безпосередню небезпеку для себе і оточуючих (агресивна до матері та сусідів, ображає, погрожує розправою, регулярно штовхає та б`є матір, проникає до приватної власності сусідів, погрожує їм, поводиться асоціально), неспроможна самостійно задовольняти свої особисті потреби та потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку. Крім того, у висновку ЛКК зазначено, що [PERSON] напружена, підозріла, негативістична, сповнена масивних маячних ідей переслідування, негативного ставлення, впливу, емоційно спустошена, має стійкі порушення мислення, абсолютно некритична до свого стану. Підпунктом «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті вказаних положень Конвенції, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення від 24.10.1979 у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands). У вказаній справі Європейський суд з прав людини звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Аналгічні висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме рішення від 28.10.2003 у справі «Ракевич проти Російської Федерації», рішенні від 27.03.2008 у справі «Штукатуров проти Російської Федерації». Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. За приписами ст. 4 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 11 Закону України «Про психіатричну допомогу» психіатричний огляд проводиться з метою з`ясування: наявності чи відсутності в особи психічного розладу, потреби в наданні їй психіатричної допомоги, а також для вирішення питання про вид такої допомоги та порядок її надання. Рішення про проведення психіатричного огляду особи без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника приймається лікарем-психіатром за заявою, яка містить відомості, що дають достатні підстави для такого огляду. Із заявою можуть звернутись родичі особи, яка підлягає психіатричному огляду, лікар, який має будь-яку медичну спеціальність, інші особи. Статтею 14 вказаного Закону встановлені вичерпні підстави примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу. Так, особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Суд вважає, що заява про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку не містить безумовних підстав, передбачених ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», для госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу в примусовому порядку без її усвідомленої згоди, оскільки суду не було надано достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення чи виявлення наміру вчинити нею дії, що становлять безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або доказів того, що [PERSON] неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Крім того, судом встановлено, що між особою, стосовно якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку - [PERSON] , та її матір`ю - заінтересованою особою [PERSON] існує спір з приводу нерухомого майна, а саме: однокімнатної квартири [ADDRESS] , у якій проживають мати з донькою. Між ними виникають постійні конфлікти, у тому числі, з підстав неможливості спільного проживання у квартирі. Також слід зазначити, що матеріали справи містять дані про те, що [PERSON] страждає на психічний розлад, однак відсутні відомості про тяжкість хвороби та характер її перебігу, що суттєво зменшує можливості суду визначитись, чи досягають психічні розлади [PERSON] рівня, що виправдовують позбавлення її волі шляхом примусової госпіталізації. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.02.2018 у справі №2-1/07 сформулювала правову позицію, згідно з якою позбавлення волі шляхом госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу. Враховуючи те, що у заяві про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку представник психіатричного закладу як підставу госпіталізації зазначає наявність агресивної поведінки у [PERSON] , проте, будь-яких належних доказів на підтвердження поведінки, що являє собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих внаслідок встановленого у неї захворювання матеріали справи не містять, а сама по собі поведінка [PERSON] без встановлення наслідків цієї поведінки, що передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», не може бути достатньою підставою госпіталізації особи в примусовому порядку. Доказів на підтвердження обставин виявлення у [PERSON] наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, у судовому засіданні суду не надано. Окрім того, матеріали справи не містять підтверджень того, що обстеження або лікування [PERSON] можливі лише в стаціонарних умовах, що в межах положень ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» є обов`язковою умовою для примусової госпіталізації особи. За таких обставин, у задоволенні заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] на стаціонарне лікування до психіатричного закладу Територіального медичного об`єднання «Психіатрія» у місті Києві слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed