Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] у серпні 2015 р. звернувся до суду з зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 30.12.2000 р. його довіритель [PERSON] та його батько [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири придбали у свою власність по ? частці кожний квартири [ADDRESS]. Далі представник зазначає, що 28.08.2001 р. помер батько позивача [PERSON], який за життя заповіту на належне йому майно, в тому числі, ? частину вказаної вище квартири не склав, а тому після смерті батька, позивач фактично прийняв спадщину, шляхом вступу в управління та володіння вищезазначеної частини спірної квартири. Крім того, представник позивача зазначає, що [PERSON] постійно проживав та продовжує проживати, після смерті свого батька [PERSON], в спірній квартирі, у 2004 р. здійснив реєстрацію свого місця поживання за вказаною адресою, вказану квартиру утримує, сплачує комунальні платежі, тощо. Таким чином, представник позивача вважає, що [PERSON] добросовісно заволодів майном після смерті свого батька, а саме: ? часткою квартири [ADDRESS] і продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним майном протягом більше десяти років, а тому просить визнати за останнім право власності на вказану вище частину спірної квартири за набувальною давністю, в порядку ст. 344 ЦК України. 14.12.2015 р. до суду надійшли додаткові письмові пояснення представника позивача [PERSON], відповідно до яких, представник позивача зазначає, що позивачем був обраний конкретний спосіб захисту свого права, а тому наполягає на визнанні права власності на спірну частину житлового приміщення саме за набувальною давністю (а.с. 40-41). Суд, в порядку ст. 33 ЦПК України, в судовому засіданні 19.11.2015 р. провів заміну неналежного відповідача [PERSON] районну в м. Києві державну адміністрацію, на належного відповідача [PERSON] міську Раду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, направив на адресу суду письмові заперечення, відповідно до яких представник зазначив, що позивач може набути право власності на спірне майно в порядку спадкування, а не за набувальною давністю, просив відмовити у задоволенні позову та розглянути справу у його відсутність (а.с. 36-37), а тому суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних даних у матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази по справі прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про встановлення батьківства, [PERSON] визнаний батьком дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 4). Встановлено на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2000 р. позивач [PERSON] та його батько [PERSON] придбали у свою власність по ? частці кожний квартири [ADDRESS] (а.с. 5). В судовому засіданні встановлено, що 28.08.2001 р. [PERSON] помер (а.с. 6). Встановлено, що відповідно до Довідки Єдиного районного розрахункового центру Філії № 802 від 10.04.2015 р. [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [INFO] з 06.04.2004 р. (а.с. 11). Як встановлено в судовому засіданні, представник позивача в обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що позивач [PERSON] добросовісно заволодів майном, а саме: ? часткою квартири [ADDRESS], після смерті свого батька і продовжує відкрито, безперервно володіти вказаним майном, протягом більше десяти років, а тому, на думку представника позивач, останній набув право власності на вказану вище частину спірної квартири саме за набувальною давністю, в порядку ст. 344 ЦК України Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто, до 01 січня 2004 р. Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Таким чином, відповідно до вказаних вище положень, обовязковою умовою має бути, заволодіння саме чужим майном та незнання про відсутність підстав для набуття права власності. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] у 2000 р. разом зі своїм батьком [PERSON] набули права власності по ? частині квартири [ADDRESS], що є встановленим та відомим фактом, в тому числі, на період 2000 року, та після смерті у 2001 році батька [PERSON], позивач [PERSON] був обізнаний, що є спадкоємцем в порядку глави 86 Цивільного кодексу України, на все майно, яке залишилось після смерті [PERSON], в тому числі, на ? частину спірної квартири. Крім того, представником позивача [PERSON] у позові зазначено, що позивач, після смерті батька, фактично прийняв спадщину, вступивши в управління та володіння належною померлому часткою спірного житлового приміщення. Тобто, в судовому засіданні не встановлено володіння позивачем саме чужим майном та незнання останнім підстав для набуття права власності на спірне майно. Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем на майно, яке залишилось після смерті у 2001 р. його батька [PERSON], правових підстав для визнання за ним права власності саме з підстав набуття права власності за набувальною давністю, у суду не має, оскільки такі вимоги можуть розглядатись з підстав набуття права власності в порядку спадкування за законом. Суд, також, відмовляючи у позові [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю також виходить з того, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Дослідивши зібрані докази по справі та давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, саме з підстав зазначених представником позивача у позові та додаткових пояснення, які в судовому засіданні останнім були підтримані, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі ст.ст. 344 ЦК України, Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 41 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 179, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed