Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

Представник позивача за довіреністю [PERSON], що діє в інтересах позивача [PERSON], звернувся в суд з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29 січня 2007 року [PERSON] та [PERSON] склали спільний заповіт подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №340 на належну їм на праві спільної сумісної власності Ѕ частину квартири [ADDRESS] (надалі - спадкове майно), яку заповіли позивачу [PERSON] 17 грудня 2009 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ № 167986, виданим повторно 15.01.2015 року. 21 вересня 2010 року [PERSON] склав власний заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2005, за яким належну йому частку у квартирі [ADDRESS] заповів своїй дочці [PERSON] (надалі - оспорюваний заповіт). 03 листопада 2014 року помер [PERSON], після смерті якого 23 квітня 2015 року до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом складеним [PERSON] (оспорюваний заповіт) звернулася [PERSON] 29 квітня 2015 року до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] звернулася пзивач із заявою про прийняття спадщини за заповітом подружжя (заповіт від 29.01.2007 року, реєстр. №340). На підставі заяв спадкоємців, державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] 25.11.2014 року заведена спадкова справа № 56814540. 19 травня 2015 року постановою державного нотаріуса Другої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] ( вих. № 251/02.14) [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за оспорюваним заповітом, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно. 01 квітня 2017 року [PERSON] померла. Майнові права та обов'язки померлої, в тому числі щодо спадкового майна, успадкувала її дочка [PERSON] шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері. Про наявність інших спадкоємців після смерті [PERSON], позивачу не відомо. Як вбачається зі змісту заповіту подружжя від 29.01.2007 року реєстр. №340 та оспорюваного заповіту, предметом заповіту є спадкове майно. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 1243 ЦК України, за життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Проте, [PERSON] склав оспорюваний заповіт 21 вересня 2010 року, тобто після смерті своєї дружини, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 1243 ЦК України. З огляду на вимоги вище зазначених норм цивільного права оспорюваний заповіт, як односторонній правочин був укладений з порушенням вимоги, передбаченої ч. 3 ст. 1243 ЦК України. Посилаючись на вищенаведене, позивач просить суд визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], 21 вересня 2010 року та зареєстрований в реєстрі за № 2005, за яким належну йому частку у квартирі [ADDRESS] заповів своїй дочці [PERSON]. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, надала суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовує тим, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки оспорюваний заповіт, складений [PERSON] в момент, коли він усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними . [PERSON] особа [PERSON] в судове засідання не зявився, суд вважає за можливе розглядати справу без нього. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог і заперечень , суд установив таке. Судом встановлено, що 29 січня 2007 року [PERSON] та [PERSON] склали спільний заповіт подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №340 на належну їм на праві спільної сумісної власності Ѕ частину квартири [ADDRESS] (надалі - спадкове майно), яку заповіли позивачу [PERSON] З копії свідоцтва про смерть серії І-ЕГ № 167986, виданого 22 грудня 2009 року вбачається, що 17 грудня 2009 року [PERSON] померла. З матеріалів справи випливає, що 21 вересня 2010 року [PERSON] склав власний заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2005, за яким належну йому частку у квартирі [ADDRESS] заповів своїй дочці [PERSON] (надалі - оспорюваний заповіт). З копії свідоцтва про смерть серії І-ЕГ № 163367, виданого 04 листопада 2014 року вбачається, що 03 листопада 2014 року [PERSON] помер. Судом встановлено, що після його смерті, 23 квітня 2015 року до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом складеним [PERSON] (оспорюваний заповіт) звернулася [PERSON] Судом також встановлено, що 30 квітня 2015 року до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] звернулася позивач із заявою про прийняття спадщини за заповітом подружжя (заповіт від 29.01.2007 року, реєстр. №340). На підставі заяв спадкоємців, державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] 25.11.2014 року заведена спадкова справа №56814540. Як вбачається з матеріалів справи, 19 травня 2015 року постановою державного нотаріуса Другої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] ( вих. № 251/02.14) [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за оспорюваним заповітом, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно. Судом встановлено, що 01 квітня 2017 року [PERSON] померла. Майнові права та обов'язки померлої, в тому числі щодо спадкового майна, успадкувала її дочка [PERSON] шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.ч.І, 3 ст. 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, , такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Позивачем не надано суду будь-яких доказів про те, що оспорюваний заповіт складений та посвідчений з порушенням вимог чинного законодавства. Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що оспорюваний заповіт слід визнати недійсним з тих підстав, що він складений після смерті дружини, оскільки відповідно до вимог ч.3 ст.1243 ЦК України, за життя дружини та чоловіка, кожен з них має право відмовитись від спільного заповіту. Відповідачем у справі надано заяву про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч.1 ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ч. 3-4 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, і цього факту не заперечував в судовому засіданні представник позивача, [PERSON] було відомо про існування оспорюваного заповіту від імені [PERSON] у 2010 році. З позовною заявою до [PERSON] позивач звернулась 11 травня 2018 року, тобто з пропуском встановленого законом строку позовної давності. Із заявою про поновлення строків позовної давності позивач в суд не зверталась. Таким чином, аналізуючи наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до положеньст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у звязку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed