Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Представник позивача 12.08.2019 року звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] 30.04.2013 року на підставі кредитного договору №GР -4465022 (надалі - кредитний договір) видано кредит у сумі 26719,28 грн. 19.07.2016 р. Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Зазначена обставина підтверджується випискою з Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк «Ренесанс Капітал», що підтверджується випискою та Статутом. Згідно з п.1 ст.104 Цивільного кодексу України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. На баланс Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» внаслідок приєднання Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» була передана заборгованість за кредитним договором Статтею 629 ЦК зазначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 526 ЦК зобов`язання повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору. Цивільний,кодекс, крім обов`язку належного виконання зобов`язання встановлює також принцип своєчасності його виконання: відповідно до п. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п.1 ст.1050 Цивільного кодексу України та абз. 2 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач як кредитодавець має право вимагати повернення усієї суми заборгованості, якщо відповідач як позичальник прострочив сплату чергових платежів понад 1 місяць. Позивач направив письмову вимогу (Повідомлення) Відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту: [ADDRESS] , тому Позивач виконав свій обов`язок щодо претензійної роботи належним чином. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк. Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 23.07.2019 року складає 80392,15 грн., з яких: 14809,28 грн. - заборгованість за кредитом; 2413,23 грн. - заборгованість процентами; 8735,76 грн. - заборгованість за комісією; 54433,88 грн. - штрафні санкції. Згідно з п.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до п.2 ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного бо неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до п.6.2. Загальних умов кредитування, відкриття та ведення рахунків, на які йдеться посилання у Пропозиції укласти договори (оферта), за повне або часткове прострочення повернення кредиту, сплати процентів , комісії у терміни, передбачені графіком платежів за кредитним договором позичальник повинен сплатити банку штраф за кожний випадок прострочення, а також за кожний місяць прострочення встановленого терміну від простроченої суми, розрахованої на останній день місячного строку. Відповідно до пп.1 п.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність за спорами, що виникають з кредитного договору, а саме відшкодування збитків, сплата неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з п.1 ст.259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України: якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Досудове врегулювання спору з даних правовідносин законодавством не передбачено, у зв`язку з чим позивач не направляв претензій (вимог) щодо предмету спору відповідачу. Прохав стягнути з [PERSON] ( [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , [ADDRESS] ) на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (код ЄДРПОУ 14282829; вул.Андріївська, буд.4, м.Київ, 04070) заборгованість у сумі 80392,15 грн. (Вісімдесят тисяч триста дев`яносто дві грн 15 коп) та витрати зі сплати судового збору у сумі 1 921,00 грн. (Одна тисяча дев`ятсот дві гривень 00 копійок).? В судове засідання сторони не з`явились, надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Де, представник позивача позов підтримала, надавши можливі докази на підтвердження своїх вимог. Представник відповідача - адвокат Голяніщев Д.Ю. (а.с.54) надав відзив на позов, в якому вказав, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Постався на те, що Позивач при зверненні до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не мав права на звернення до суду, оскільки в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває справа № 755/7137/19 за позовом [PERSON] до АТ «ПУМБ» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Зі змісту виконавчого напису від 10 грудня 2018 року зареєстрованого в реєстрі за №11979, було встановлено, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н„С. на підставі статей 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 переліку за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, запропонувала звернути стягнення з громадянина України [PERSON] , який є Боржником за Кредитним договором № GР- 4465022 від 30.04.2013 року, укладеним ним із АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», далі іменований Стягувач, заборгованість за Кредитним договором № GР - 4465022 від 30.04.2013. Строк платежу за даним Кредитним договором настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 06 грудня 2017 року по 06 грудня 2018 року. Сума заборгованості складає 26719,28 гривень, в тому числі: прострочена заборгованість за сумою кредиту - 15087,89грн.; прострочена заборгованість за комісією - 9099,75 грн., прострочена заборгованість за процентами - 2531,64 грн. Стягнуто 430,00 грн. за вчинення виконавчого напису нотаріусом. Загальна сума, яка підлягає стягненню складає 27149,28 гривень. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року було відкрито провадження по справі №755/7137/19. Рішенням суду від 26.11.2019 року позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис , вчинений 10 грудня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією' Станіславівною, зареєстрований в реєстрі за № 11979. Станом на 13.01.2020 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня відмітка про набрання чинності рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2019 року (докази додаються). Позовна заява АТ «ПУМБ» є необгрунтованою, виходячи з наступного. Позовна заява АТ «1ПУМБ» є необгрунтованою, виходячи з наступного. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз`яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановленії судом обставини, ндо мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи Інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, а саме розрахунок заборгованості за кредитним договором:, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими! наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Аналогічний правовий висновок зазначено у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року по справі № 637/992/16-ц (провадження № 6І-2067св18). У своїй позовній заяві Банк зазначає, що відповідно до укладеного кредитного, договору № GР - 4465022 від 30.04.2013 року [PERSON] отримав кредиту розмірі 26719,28 грн. Однак дані твердження суперечать: - п. 2.2 Кредитного договору, де вказано, що сума кредиту складає 19999,55 грн. - Довідці про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GР -- 4465022 від 30.04.2013, де вказано, що сума кредиту складає 19999,55 грн. (була додана до позовної заяви, але відсутня в додатках до позову). Крім того, Відповідач звертає увагу суду, що згідно із Заявою на видачу готівки №13683826 від З0 квітня 2013 року, [PERSON] було видано 16447,00 гри, (докази додаються) Крім того, Відповідач звертає увагу, що не отримував Письмову вимогу (повідомлення) про погашення заборгованості, а копія вимоги, яка долучена до позовної заяви (додаток 3) адресована третій особі - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Додатково Відповідач прохає суд надати належну оцінку Довідці про стан та історію заборгованості за кредитним договором № GР - 4465022 від 30.04.2013 та Виписці з рахунка [PERSON] . Довідка про стан та історію заборгованості містить суперечливі та необгрунтовані дані. По-перше, сума наданого кредиту 19999,55 грн, не відповідає тій сумі, яка була фактично отримана Відповідачем (докази додаються). По-друге, Позивач не надав детального розрахунку заборгованості за неустойкою у розмірі 54273,88 грн., а саме яким чином було нараховано штраф за відправку повідомлень на уточнення реквізитів у розмірі 160 грн. та штраф за прострочення платежів від усієї суми простроченої заборгованості. Виписка з рахунка за своїм змістом дублює Довідку про стан заборгованості, та не відповідає за своєю формою випискам з поточних рахунків, які банки створюють за результатами своєї операційної діяльності на підставі регулятивних актів Національного Банку України. Крім того у виписці відсутні будь-які дані про поточний рахунок Відповідача. Крім того і Довідка про стан заборгованості і Виписка з рахунка містять інформацію про нарахування комісії у розмірі 8735,76 грн. Однак, Верховним Судом в постанові від 20 лютого 2019 року по справі № 666/4957/15-ц (провадження № 61-43940св18) вказано, що «згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцєві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.» Із позовною заявою про стягнення заборгованості AT «ПУМБ» звернувся до [PERSON] 23.07.2019 (дата позовної заяви), до суду позов надійшов 12.08.2019 року (підтверджується ухвалою про відкриття провадження). Згідно із п. 2.3 Кредитного договору від 30.04,2013 строк кредиту складає 36 місяців. Тобто останньою датою погашення кредиту є 30.04.2016 року, що підтверджується графіком платежів. Водночас, Відповідач звертає увагу суду на правових висновках зроблених Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, (далі за текстом - Постанова) за. позовом ПАТ КБ «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, які в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають бути враховані при розгляді даної справи, У Розділі 1.2 «Щодо виконання зобов`язання простроченого боржника: після спливу строку (терміну) такого виконання» Постанови, Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне. «Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах:, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 24 місяців до 3 червня 2008 року включно. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором ї після спливу , строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної. давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта ст..267 ЦК України). У Розділі 1.6 «Щодо вимог про стягнення неустойки, нарахованої за останній рік до дня звернення до суду» Постанови, Велика Палата Верховного Суду зазначила наступне. «Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України]. Неустойкою (штрафом, пенею] є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України]. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті]. За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом] протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені] застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування] можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Вказане не дає підстав для обчислення спеціальної позовної давності щодо стягнення неустойки за 12 останніх місяців перед зверненням позивача до суду у справі № 444/9519/12, оскільки на відміну від неї у справі № 6-116цс13 строк кредитування на момент звернення до суду не сплив, з огляду на що Верховний Суд України дійшов відповідного висновку. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі сплавом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Суд апеляційної інстанції встановив факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося (див. пункт 54 цієї постанови), то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (див. пункт 54 цієї постанови), то необгрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду.» AT «ПУМБ» з невідомих причин вказує, що відповідно до статті 259 ЦК України, позовна давність за спорами, що виникають з кредитного договору, а саме відшкодування збитків, сплата неустойки (штрафу, пені) встановлюється тривалістю у три роки, (7 абзац 2 сторінка позовної заяви\, Однак Цивільний кодекс України не містить такого положення. Відповідно до статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Договору про збільшення строку позовної давності між сторонами кредитного договору № GP - 4465022 від 30.04.2013 укладено не було. Крім того, Відповідач вважає за доцільне звернути увагу суду на наступному. Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Під час примусового виконання виконавчого напису нотаріуса. Вольф Т.Л. в рамках виконавчого провадження №58164368 з [PERSON] було стягнуто на користь AT «ПУМБ» 761 гри. 01 коп., що підтверджується довідкою ГУ Пенсійного фонду України в Полтавській області від 13.01.2020 року. Отже в даному випадку, переривання строку позовної давності за вимогами AT «ПУМБ» не було. Аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року по справі №161/20278/14-ц. Зокрема Верховний Суд зазначив, що «Відповідно до частин другої, третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується. Частиною першою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій, При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням, боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку щодо пропуску банком строку звернення до суду. Часткове погашення заборгованості позичальником не може вважатися підставою для переривання строку позовної давності, оскільки платежі у рахунок погашення заборгованості, визначеної судом станом на 13 грудня 2010 року, були здійснені під час примусового виконання судового рішення, що не може свідчити про добровільне визнання позичальником свого боргу. Переривання перебігу позовної давності можливе лише добровільними діями позичальника, банк же не надав на підтвердження таких дій позичальника належних доказів (квитанцій, касових ордерів тощо), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи). Враховуючи вище викладене [PERSON] прохав Октябрський районний суд м. Полтави застосувати до вимог АТ «ПУМБ» загальний та спеціальний строки позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитом та штрафних санкцій та відмовити у задоволенні позовних вимог. Враховуючи положення пункту 11 Постанови пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. [PERSON] вважає, що позов АТ «ПУМБ» є безпідставним та недоведеним, відтак наполягає на відмові у задоволенні позову саме із цих підстав, але у разі, якщо суд прийде до висновку про доведеність позовних вимог - врахувати викладену у цьому відзиві заяву про застосування строків позовної давності. Також представник відповідача надав заяву про розгляд справи без його участі. Тому, суд вважає за можливе розгляд справи по суті в судовому засіданні у відсутності не з`явившихся, належно повідомлених сторін, по наявним матеріалам справи та за наявності відповідних заяв від них. Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] 30.04.2013 року укладено кредитний договір №GР -4465022 (надалі - кредитний договір), на підставі якого останньому видано кредит. 19.07.2016 р. Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Зазначена обставина підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (детальна інформація про юридичну особу), що додається. Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань Публічного акціонерного товариства «Банк «Ренесанс Капітал», що підтверджується вищевказаною випискою та Статутом. На баланс Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» внаслідок приєднання Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» була передана заборгованість за кредитним договором.? Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 травня 2019 року було відкрито провадження по справі №755/7137/19. Рішенням суду від 26.11.2019 року позов задоволено, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис , вчинений 10 грудня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хара Наталією Станіславівною, зареєстрований в реєстрі за № 11979. Тому вимоги позовної заяви про стягнення комісії, а також нарахованої неустойки на неї - не обґрунтовані та не підлягають до задоволення. 10.12.2018 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. вчинено виконавчий напис №11979 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Перший український міжнародний банк» заборгованості за кредитним договором № GP-4465022 від 30.04. 2013 року 31.01.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяною Леонідівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 58164368 про стягнення з боржника, яким є [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованості в розмірі 27 149,28 грн.(а.с.51). Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме - заборгованості за користування кредитом та пенею. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ). Згідно ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов`язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти ( ч.1 ст. 1048 ЦК України ). Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться ( роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо ). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки, умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент ( споживач послуг банку ) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею ) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом ( розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства ) та договірні ( розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі ). За приписами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість по кредитному договору погашалась в 2014 році , тому позивач звернувся з позовом поза межами строку позовної давності. Відповідач заявив про застосування строку позовної давності до вимог позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню та слід відмовити за безпідставністю. Суд, заслухавши сторін, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню згідно ст. 251, 252, 525, 530, 589, 590, 599, 629, 1054 ЦК України.

Outcome: dismissed