Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-08 00:00:00

Представник заявниці звернувся до суду з вищеназваною заявою, у якій просив встановити факт смерті [INFO] в м.Севастополь АРК чоловіка заявниці - [PERSON], громадянина України, котрий народився [INFO] в м.Золоте Луганської області та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Необхідність встановлення даного факту в судовому порядку обґрунтована тим, що ця особа померла на території, яка є тимчасово окупованою. У судовому засіданні представник заявниці просив задовольнити заяву, пояснивши, що у серпні 2014 року заявниця разом із чоловіком у зв'язку з бойовими діями на території м.Золоте виїхали до своєї доньки до м.Севастополь, де [PERSON] помер [INFO], оскільки вивезти його з окупованої території не було можливим, заявниця з донькою поховали його на цвинтарі в м.Севастполь, а для цього необхідно було отримати документи про смерть особи, які видаються окупаційною владою, але не визнаються в Україні. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є донькою заявниці та померлого [PERSON] У серпні 2014 року у зв'язку з бойовими діями в м.Золоте її батьки приїхали до неї в м.Севастополь. У березні 2015 року батьку стало погано та 11.03.2015 року його госпіталізували до 1-шої міської лікарні, де в нього діагностували рак печінки, від якого він помер [INFO]. Поховали батька на цвинтарі в м.Севастополь. Вислухавши пояснення представника заявниці, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити з огляду на наступне. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Згідно з абз. 2 ч.1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно паспорта [PERSON] серія [NUMBER], виданого 11.01.1999 року Золотівським ВМ Первомайського МВ УМВС України в Луганській області, він народився [INFO] в м.Золоте Луганської області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про одруження [PERSON] 26.09.1965 року одружився з [PERSON], яка після одруження взяла прізвище «[PERSON]». Факт смерті [PERSON] на тимчасово окупованій території підтверджується показаннями допитаного в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], а також свідоцтвом про смерть і довідкою про смерть, виданими установами, що розташовані на окупованій території, згідно яких він помер [INFO] в м.Севастополь внаслідок первинного раку печінки. Оцінюючи свідоцтво про смерть і довідку про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. При цьому суд виходить із того, що відомості, зазначені в свідоцтво про смерть і довідці про смерть підтверджуються показаннями свідка. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим. Таким чином,

Outcome: approved