Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Представник позивача 25.12.2013 року звернувся з позовом до відповідача про відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, мотивуючи тим, що ним було виплачено страхове відшкодування за Договором добровільного страхування власників наземних транспортних засобів за № 024016/4008/0000911 від 25.01.2012 року - автомобіля марки «ДАФ», д/н [NUMBER]. Зазначає, що застрахований автомобіль був пошкоджений з вини відповідача, вина якого підтверджується постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 24.05.2012 року за результатами розгляду адміністративної справи відносно відповідача за ст. 124 КУпАП. Позивачем на підставі страхового акту №00090878 від 01.06.2012 року було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 1437,98 грн. Посилається в позові, що на підставі ст. 27 Закону України «Про страхування», ст.ст. 993, 1191 ЦК України до нього як страховика, що виплатив страхове відшкодування за договором страхування майна, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, винної за заподіяння шкоди. Тому позивач, скориставшись наданим йому законом правом, звернувся до відповідача із даною вимогою та просить суд стягнути з відповідача суму витрат, понесених у зв'язку із виконанням зобов'язань по виплаті страхового відшкодування, у розмірі 1437,98 грн., а також судові витрати. В судове засідання представник позивача надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про місце та час судового засідання, причини неявки суду не повідомив. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, врахувавши письмову згоду представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст.993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У відповідності до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страхової організації, яка сплатила страхове відшкодування за майновим страхуванням, переходить в межах цієї суми право вимоги до особи, відповідальної за заподіяну шкоду. Судом встановлено, що 25.01.2012 року між ПрАТ «Страхова компанія УНІКА» та [PERSON] - власником автомобіля, в тому числі марки «ДАФ», д/н [NUMBER], був укладений Договір добровільного комплексного страхування власників наземних транспортних засобів за № 024016/4008/0000911, строком дії з 04.12.2012 року до 03.02.2013 року. Після настання страхового випадку [PERSON] звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування у зв'язку із пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка відбулась 11.05.2012 року. Відповідно до ст. 29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Позивачем з урахуванням звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди власнику КТЗ 06В/05/12 від 23.05.2012 року було складено страховий акт №00090878 від 01.06.2012 року та розрахунок до нього, на підставі якого було прийнято рішення про виплату страхового відшкодування з утриманням суми несплаченої частини страхового платежу, що склало суму в розмірі 1437,98 грн. Свідченням того, що страхове відшкодування було відшкодовано безпосередньо на рахунок вигодонабувача, яким за Договором добровільного комплексного страхування власників наземних транспортних засобів за № 024016/4008/0000911 від 25.01.2012 року визначено АТ «Райффайзен Банк Аваль», є платіжне доручення №007707 від 05.06.2012 року, копія якого міститься в матеріалах справи. Таким чином, підставою для даної виплати стало пошкодження автомобіля марки автомобіля «ДАФ», д/н [NUMBER], внаслідок того, що 11.05.2012 року в м. Києві на пл. Севастопольській відповідач [PERSON], керуючи автомобілем марки «TOYOTA», д/н [NUMBER], порушив п.16.5, 12.3 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем марки «ДАФ», д/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], що призвело до пошкодження транспортних засобів. За обставинами вказаного ДТП відносно відповідача [PERSON] був складений протокол про адміністративне правопорушення, за наслідками розгляду якого постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 24.05.2012 року його було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в сумі 340 грн. Отже, внаслідок даного ДТП з вини відповідача [PERSON] через порушення ним правил дорожнього руху було завдано пошкодження автомобілю марки «ДАФ», д/н [NUMBER], який в тому числі був застрахований власником у позивача на підставі Договору добровільного комплексного страхування власників наземних транспортних засобів за № 024016/4008/0000911 від 25.01.2012 року. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Так, судом встановлено, що відповідно до відомостей про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 11.05.2012 року, не було встановлено наявність полісу, яким би було застраховано цивільно-правову відповідальність відповідача [PERSON] на час ДТП, відомості про відсутність яких також підтверджується копією витягу з Централізованої бази даних МТСБУ за даними транспортного засобу відповідача. Тому, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що за відсутності даних про наявність страхування цивільно-правової відповідальності відповідача [PERSON] як власника (володільця на законних підставах) транспортного засобу перед третіми особами на час ДТП, яка мала місце 11.05.2012 року, саме останній є відповідальним за завдану шкоду внаслідок ДТП, а тому пред'явлений позов до нього про відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, є обґрунтованим. Проте, суд вважає за необхідне зазначити за встановлених судом правовідносин, які виникли між сторонами внаслідок виплати страхового відшкодування, пред'явлення вимог позивача ґрунтується на правових підставах, встановлених правилами ст. 993 ЦК України, які регулюють особливий правовий режим, що виникає внаслідок переходу права вимоги від страхувальника до страховика, в порядку субрагації, а не правових підстав, встановлених нормами ст.1191 ЦК України, які встановлюють право зворотної вимоги (регресу) та передбачають собою зміну одного зобов'язання на інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не передбачають. За таких обставин, виходячи із вищенаведеного, суд вважає, що відповідач є відповідальним за завдану шкоду, а тому пред'явлений позов позивачем до нього про відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, в розмірі 1437,98 грн. є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а також згідно зі ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сума сплаченого позивачем судового збору.

Outcome: approved