Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Представники позивача [PERSON] та адвокат Сулковський Б.П. в судовому засіданні позов підтримали та, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини і підстави, просять суд визнати порушеним право позивача, як споживача фінансових послуг банку, та визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11240339000 від 27 жовтня 2007 року (далі - кредитний договір), укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та [PERSON], як такий, що укладений під впливом обману та з порушенням вимог законодавства. Представник ПАТ «УкрСиббанк» Івасенко С.М. в судовому засіданні позов [PERSON] не визнала та просить суд у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позовні вимоги є недоведеними та безпідставними. Судом встановлено, що 24 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11240339000. Відповідно до умов кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» надав [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 50000,00 доларів США зі сплатою за використання кредитних коштів у межах установленого строку кредитування процентів у розмірі 13,4% річних, в свою чергу [PERSON] зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 23 жовтня 2017 року. Умовами кредитного договору встановлено обов'язок позичальника повертати суду кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати щомісячних ануїтетних платежів у розмірі 760 доларів США. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, 24 жовтня 2007 року між банком та [PERSON] були укладені договори поруки та іпотеки. В цей же день, 24 жовтня 2007 року, між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11240339000 від 24 жовтня 2007 року, якою сторони погодили внести зміни до кредитного договору, у тому числі, додати до договору додаток № 1 - «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та додаток № 2 - Тарифи Банку. Судом також встановлено, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту № 11240339000 від 24 жовтня 2007 року відповідачем були дотримані всі вимоги чинного законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Виходячи з положень статті 215 ЦК України та роз'яснень, наведених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова Пленуму № 9), правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених Законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Таким чином, у кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 2 Постанови Пленуму № 9, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Предметом доказування слід вважати відповідно до частини першої статті 179 ЦПК України факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які підлягають доказуванню, випливають з диспозиції норм матеріального права. Така норма вказує на обставини, які слід довести по будь-якій справі даної категорії. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (стаття 6 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір містить умови як передбачені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживача» (в редакції, чинній на день укладання кредитного договору), статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції, чинній на день укладання кредитного договору), так і умови, які погоджені сторонами правочину, в тому числі: - детальний розпис сукупної вартості кредиту (додаток № 1 до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11240339000 від 24 жовтня 2007 року); графік платежів (додаток № 1 до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11240339000 від 24 жовтня 2007 року); - вид і предмет кожної супутньої послуги (додаток №1 до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту 11240339000 від 24 жовтня 2007 року, пункт 3.5.5. додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11240339000 від 24 жовтня 2007 року); - значення реальної відсоткової ставки (стовпчик 7 додатку № 1 до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11240339000 від 24 жовтня 2007 року); - абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді (стовпчик 8 додатку № 1 до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 11240339000 від 24 жовтня 2007 року); - попередження позичальника про валютні ризики (інформаційний лист, отриманий позичальником перед укладенням кредитного договору, пункт 10.13 кредитного договору). Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» регулює певні відносини у системі іпотечного кредитування, зокрема перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. Його положення підлягають застосуванню тоді, коли іпотечне кредитування пов'язується з перетворенням, про які йдеться у преамбулі, та використанням механізмів управління майном. Цей Закон має вузьку сферу застосування, і не застосовується до відносин щодо надання кредиту, забезпеченого іпотекою, якщо ці відносини не передбачають перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами та застосування механізму управління майном. Такий висновок підтверджується і правовою позицією Верховного Суду України (постанова № 6-8цс13 від 17 квітня 2013 року), де зазначено, що предметом правового регулювання Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який виникає після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору. Позивач за власною ініціативою звернувся до банку з проханням про надання кредиту. Договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень. Позивачу ніхто не перешкоджав в ознайомлені з текстом договору, детального розпису та умов надання кредиту і позивач мав можливість з ними ознайомитися. Добровільно підписавши договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами цього договору. Перед укладенням кредитного договору позичальнику було доведено інформацію про особу кредитора, всі основні умови укладення кредитного договору та кредитування, забезпечення, процентні ставки по різним програмам кредитування та валюти кредиту, витрати позичальника на оформлення договору застави, переваги та недоліки програм кредитування, зокрема, дострокове стягнення банком кредиту у разі порушення строків його повернення, обмеження правом розпорядження заставним майном, звернення стягнення на заставне майно у разі неналежного виконання позичальником кредитного договору, попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті, порядок сплати кредиту в іноземній валюті, права позичальника на податковий кредит, права на відшкодування державою частини сплачених процентів у молодої сім'ї, попередження про можливу зміну процентної ставки по кредиту , місце знаходження Банку та відділення банку звернувся позичальник, дані про дозволи та ліцензії банку з надання банківських послуг. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України законодавець пов'язує визнання чи невизнання правочину недійсним саме з встановленням факту суперечності змісту правочину вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, однак таких даних, підтверджених належними і допустимими доказами, позивачем суду не було надано. Натомість представники позивача обґрунтовують свої доводи законодавством, яке не діяло на момент вчинення правочину (частина друга статті 627 ЦК України, стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону № 3795-VI від 22 вересня 2011 року). У відповідності до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Так, пунктом 20 Постанови Пленуму № 9 роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За змістом частини першої статті 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору, відповідно до змісту частини першої статті 638 та статті 1054 ЦК України є умови про суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Однак, як встановлено судом, такі умови договором передбачено. Доказів, що доводили б факт умисних дій чи умисної бездіяльності банку із метою обману позичальника, а також доказів, що доводили б заперечування або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню кредитного договору, позивачем суду також не було надано. У відповідності до вимог статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У справі, яка розглядається, суду надано докази, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та «Тарифи Банку», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України по справі № 6-1341цс15 (постанова від 02 грудня 2015 року). Поняття «нечесна підприємницька практика» означає будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19, частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Однак, позивач не вказав, на підставі яких ознак, зазначених у статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору можуть бути кваліфіковані як такі, що пов'язані з використанням нечесної підприємницької практики. Так, підписанням оскаржуваного договору (пункт 10.13.) позивач засвідчив, що: -всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; -перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в тому числі і щодо існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобов'язань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті. Згідно вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, у тому числі, ні на підтвердження наявності умислу в діях відповідача, ні на підтвердження істотності значення обставин, щодо яких, як вважає позивач, його було введено в оману, ні на підтвердження самого факту обману. За таких обставин, посилання позивача на те, що оспорюваний кредитний договір був вчинений ним під впливом обману та не відповідає вимогам законодавства, не заслуговують на увагу, оскільки є недоведеними. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог [PERSON] При ухваленні рішення суд приймає до уваги ту обставину, що рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 31 жовтня 2016 року у справі № 569/8580/15-ц з [PERSON] та [PERSON] була стягнута солідарно заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 11240339000 від 27 жовтня 2007 року.

Outcome: dismissed