Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах позивача [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним та скасувати заповіт від 15 червня 2015 року складений спадкодавцем [PERSON] на користь спадкоємця [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини після померлого [INFO] [PERSON] . Спадковим майном є спірна квартира [ADDRESS] , але в нотаріальній конторі йому стало відомо, що спірна квартира була відчужена, відповідно до договору купівлі - продажу від 22.09.2016 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON] . З метою захисту своїх інтересів позивач звернувся до Дніпровського районного суду м.Києва та відповідно до рішення від 31.01.2018 р. було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 22.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 4388. В послідуючому позивачу стало відомо, що відповідно до спадкового реєстру існує оспорюваний заповіт від 15 червня 2015 року складений спадкодавцем [PERSON] на користь спадкоємця [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В. Представник позивача вважає до даного правочину необхідно застосувати аналогію права, а саме ст. 1254 ЦК України, а саме те, що наступний заповіт скасовує попередній заповіт, а з врахуванням того, що після складання оспорюваного заповіту спадкодавець стосовно спадкового майна уклав договір купівлі - продажу спірної квартири, що є спадковим майном, то на думку представника позивача вказаним вище договором купівлі - продажу спадкодавець скасував фактично свій заповіт так - як за життя розпорядився своїм майном. В судовому засіданні представник позивача наполягав на задоволені позову з обставин викладених в позовній заяві . Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, обґрунтовуючи це тим, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах законодавства, надавши до суду свій відзив. Представник третьої особи Десятої Київської державної нотаріальної контори в зал судового засідання не з`явився, але надав до суду заяву про слухання справи в його відсутність на підставі наявних у справі доказів. Третя особа приватний нотаріус КМНО Стрильченко О. В. В зал судового засідання не з`явилася, про день, місце та час розгляду справи сповіщалася належним чином. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дійшов наступного, що відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як було встановлено в судовому засіданні, що 15 червня 2015 року спадкодавцем [PERSON] на користь спадкоємця [PERSON] складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Стрельченко О.В., відповідно до якого спадкодавець заповів на випадок його смерті належну йогму квартиру [ADDRESS] спадкоємцю [PERSON] . Статтями 1233, 1234 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Також статтею 1254 ЦК України визначено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Відповідно до змісту позовної заяви вбачається, що укладанням оспорюваного заповіту спадкодавець порушив права неповнолітньої особи. Статтею 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Як було встановлено в судовому засіданні, що 22.09.2016 року між спадкодавцем [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Наталією Михайлівною, зареєстрований в реєстрі за № 4388, який в послідуючому рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 30.01.2018 р. було визнано недійсним. Статтею 8 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Аналогія в цивільному праві не застосовується, якщо цивільні відносини [регулятивні] врегульовані актами цивільного законодавства або договором. Однак акти цивільного законодавства можуть застосовуватись за аналогією до правовідносин, що виникають на підставі договорів, у частині відносин неврегульованих цим правочином. Аналогія закону є застосування до не врегульованим конкретної нормою правовідносин норми закону, яка регламентує подібні відносини. Необхідність застосування даного прийому обумовлена ??тим, що рішення по будь-якій справі обов`язково має мати правову підставу. Тому в разі відсутності норми, прямо передбачає спірний випадок, потрібно відшукати норму, регулюючу максимально подібні зі спірним відносини. Аналогія права - застосування до спірного відношенню, яке не врегульоване якоюсь конкретною нормою і на яке не можна поширити дію регулюючої подібні відносини норми, загальних засад (тобто принципів) законодавства. При аналогії права принципи виконують безпосередньо регулюючу функцію і виступають єдиною нормативно-правовою підставою правозастосовного рішення. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Посилання представника позивача на той факт, що спадкодавець на час посвідчення заповіту перебував на обліку КМКЛ «Соціотерапія» внаслідок вживання опіоїдів в зв`язку з чим не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, з урахуванням пояснень представників позивача та відповідачів, суд прийшов висновку про необґрунтованість позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, понесенні позивачем витрати відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed