Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Представник Національної академії внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат за період навчання. В обґрунтування позовних вимог вказав, що наказом ректора Національної академії внутрішніх справ України від 22 липня 2005 року №76 дск, [PERSON] з 01 вересня 2005 року зараховано на навчання на перший курс до Національної академії внутрішніх справ України, правонаступником якого є Національна академія внутрішніх справ, і 29 листопада 2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір №Пл-30 згідно якого [PERSON] навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання зобов'язувався відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати фактичні витрати за період навчання. Також вказав, що за цим договором відповідач з 01 вересня 2005 року по 19 червня 2009 року перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням відповідних комунальних услуг. Після закінчення навчання [PERSON] присвоєно кваліфікацію юриста та видано диплом спеціаліста. Наказом УМВС України в Полтавській області від 06 серпня 2010 року №213 о/с [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, тобто до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі по закінченню навчання. Позивач вважає, що відповідач не виконав умови договору, а тому повинен відшкодувати витрати пов'язані з його утриманням під час навчання у вищому навчальному закладі, які становлять 20717 грн. 79 коп. Також вказав, що ним не пропущено строк звернення до суду, оскільки про звільнення відповідача позивачу стало відомо лише 12.01.2011 року. У судове засідання представник позивача Національної академії внутрішніх справ - Романенко О.Є. не з'явився, завчасно направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, прохав задовольнити, також просив справу розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, прохав відмовити в його задоволенні. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив. Вказавши на те, що позивачем при зверненні до суду пропущено строк позовної давності, також зазначив, що відповідач є дитиною - сиротою, а тому має право безоплатно здобути вищу освіту в держаних і комунальних начальних закладах. Суд, заслухавши пояснення відповідача, його представника, та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, про задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом ректора Національної академії внутрішніх справ України від 22 липня 2005 року №76 дск [PERSON] зараховано на навчання на перший курс навчально-наукового інституту підготовки кадрів оперативних служб міліції Національної академії внутрішніх справ України з 01 вересня 2005 року, правонаступником якого став Київський національний університет внутрішніх справ, а в подальшому на підставі розпорядження Кабінету міністрів України від 27 серпня 2010 року №1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» стала Національна академія внутрішніх справ (а.с.14, 27-36). 29 листопада 2007 року між Київським національним університетом внутрішніх справ, комплектуючим органом УМВС України в Полтавські області, та відповідачем [PERSON] укладено договір №Пл-30 про підготовку фахівця за державним замовленням та його працевлаштування /а.с.9-10/. Згідно вказаного договору [PERSON] навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання, повинен відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати фактичні витрати за період навчання. Наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ №467 від 19 червня 2009 року відповідачеві присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано йому диплом спеціаліста /а.с.15/. Отже, навчальним закладом повністю виконано умови договору про підготовку фахівця. Також судом встановлено, що після закінчення навчання відповідно до умов договору відповідача направлено для подальшого проходження служби до УМВС України в Полтавській області. Наказом ГУМВС України в Полтавській області від 06 серпня 2010 року №213 о/с [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ у запас за власним бажанням 09 серпня 2010 року на підставі поданого рапорту від 05.05.2010 року /а.с.16/. Таким чином, відповідач звільнився з роботи до спливу встановленого трирічного терміну перебування на службі по закінченню навчання. Згідно ч.2 ст.52 ЗУ «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Указом Президента України №77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» встановлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання. Порядок працевлаштування випускників, які закінчили вищі навчальні заклади за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб, визначається угодами між ними. Згідно п.3.2. типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України підставою для відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця є відмова від подальшого проходження служби в ОВС протягом перших трьох років після закінчення навчання. Відповідно до п.4.1 вказаного типового договору відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з грошовим, продовольчим та речовим забезпеченням; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Позивачем зроблений розрахунок витрат на навчання відповідача відповідно до Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року №313. Згідно вказаного розрахунку витрати пов'язані з утримання [PERSON] у вищому начальному закладі становлять 20 717 грн. 79 коп., що підтверджується наданими позивачем довідками (а.с.17-26). Таким чином, оскільки відповідачем не виконані умови договору №Пл-30 від 29 листопада 2007 року, у навчального закладу виникло право вимоги до [PERSON] на відшкодування вартості навчання. Крім того, не заслуговують на увагу посилання представника відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду з даними позовними вимогами. У відповідності до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як стверджує позивач та об'єктивно підтверджується матеріалами справи, про порушене право він дізнався з листа УМВС України в полтавській області №68 від 06 січня 2011 року, який надійшов на адресу академії 12 січня 2011 року /а.с.11/. Враховуючи викладене, аналізуючи встановлені по справі обставини в їx сукупності, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності, заявлені позовні вимоги є обrpунтованими, заснованими на законi та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскiльки суд задовольняє позовнi вимоги, то з вiдповiдача на користь позивача, вiдповiдно до ст.88 ЦПК України, пiдлягають стягненню судовi витрати по справi, якi складаються з витрат по сплатi судового збору у розмiрi 229 грн. 40 коп.

Outcome: approved