Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Представник відповідача позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] на задоволенні позову наполягала, просила про розгляд справи без її участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO] ; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO] ; копія свідоцтва про народження позивача; копія заповіту від 26.07.2002р., оформленого на ім`я [PERSON] ; копія довідки від 22.01.2019р. Орлівської сільської ради Ренійського району про склад сім`ї [PERSON] ; копія домової книги на будинок; копія технічного паспорту на житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] , оформленого на ім`я [PERSON] та [PERSON] ; копія рішення виконкому Орлівської сільради від 25.04.2003р. про надання дозволу на реєстрацію господарсько-побутових будівель; копія рішення Орлівської сільради Ренійського району від 03.11.1993р. про надання [PERSON] безоплатно у приватну власність присадибної земельної ділянки по [ADDRESS] ; копія наказу МАПП України від 18.12.2018р. №605 щодо нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення ; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.01.2019р.; протокол опитування свідка [PERSON] ; копія звіту про проведення незалежної оцінки вартості нерухомості від 28.12.2018р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач у справі є онуком [PERSON] та [PERSON] , спадкоємцем за заповітом [PERSON] . За життя [PERSON] та [PERSON] належало наступне майно (кожному з них по Ѕ ідеальній частині): -житловий будинок із надвірними спорудами, розташований по [ADDRESS] (факт належності нерухомості вищевказаним особам підтверджується: копією технічного паспорту на житловий будинок від 04.04.1993р.; рішенням виконкому Орлівської сільради від 25.04.2003р., згідно п. 2 якого було зобов`язано Ренійське БТІ видати свідоцтво про право власності на будинок саме [PERSON] та [PERSON] ; рішенням Орлівської сільради від 03.11.1993р.,яким було передано [PERSON] безоплатно у приватну власність присадибну земельну ділянку по [ADDRESS] ). На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, [INFO] помер. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на вищезазначене майно (на Ѕ його частину). Спадщину прийняла його дружина, оскільки вона понесла всі витрати на поховання чоловіка, виконала необхідні поминальні обряди, прийняла в розпорядження домоволодіння, продовжила мешкати в будинку, від спадщини не відмовилася. [INFO] померла [PERSON] . За життя вона розпорядилася належним їй майном, 26.07.2002р. склала заповіт на ім`я позивача (онука). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно (весь житловий будинок). У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття за заповітом. Проте, навіть у випадку своєчасного звернення, оформити спадщину було б неможливо у зв`язку із тим, що в нього були відсутні відповідні оригінали правовстановлюючих документів, крім того,нерухомість не була зареєстрована у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Останні роки перед смертю [PERSON] позивач мешкав разом із нею, доглядав за бабусею, як онук. Відповідач у справі на спадщину не претендує, не заперечує, щоб спадщину оформив позивач. У нинішній час, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину, йому в цьому було відмовлено з причин відсутності правовстановлюючих документів на вищевказану нерухомість, про що 24.01.2019р. нотаріусом було винесено відповідну постанову. Житловий будинок неможливо оформити, як спадщину, оскільки свого часу ця нерухомість не була внесена власниками до державного реєстру нерухомості. Окрім вищевказаного, перешкодою в оформленні прийняття спадщини є також і те, що згідно п. 7 глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Міністерством юстиції України 22.02.2012р. №296/5, у справах нотаріуса залишаються копії (фотокопії) правовстановлюючого документу - при видачі свідоцтва про право на спадщину. На копіях (фотокопіях) правовстановлюючого документу проставляється відповідна відмітка «згідно з оригіналом» із зазначенням дати та підпису нотаріуса. Отже, після смерті [PERSON] це питання вже неможливо вирішити, за визнанням права власності на житловий будинок, як на об`єкт спадщини, може звернутися тільки спадкоємець. Таким чином, [PERSON] після смерті свого чоловіка прийняла спадщину за законом в порядку ст. 549 ЦК України 1963р., а позивач прийняв спадщину в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлої [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, відповідач на неї не претендує. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 п.4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки спадкодавець помер у [INFO]., спадкові відносини виникли у той час, то підлягають застосуванню положення ЦК УРСР 1963р. Згідно із вимогами ст. 548 ЦК УРСР 1963р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Ст. 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після смерті [PERSON] за прийняттям спадщини в установлений законом строк ніхто не звертався, однак, [PERSON] , як спадкоємиця першої черги за законом, після смерті чоловіка прийняла її фактично, в порядку ст. 549 ЦК УРСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. За ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Як передбачено ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном ; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У передбачений законом строк для прийняття спадщини [PERSON] не звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою для прийняття спадщини, проте вона прийняла спадщину фактично, оскільки її воля, як спадкоємиці першої черги, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання технічних документів на нерухомість, мешкання у спадковому будинку, догляд за його збереженням, проведення ремонту та ін.). Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину (на Ѕ ідеальну частину нерухомості,що належала за життя її чоловікові) в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом. У передбачений законом строк для прийняття спадщини позивач не звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою. Однак, він спільно мешкав разом із спадкодавцем до його смерті. Як зазначив позивач, після смерті бабусі у нього були відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок. В даний час оформити своє право на спадщину та отримати відповідне свідоцтво позивач також не має можливості. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивач прийняв спадщину фактично, оскільки його воля, як спадкоємця за заповітом, була виражена у його діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (зберігання копій правовстановлюючих документів на нерухомість, мешкання у житловому будинку, розпорядження щодо його цільового використовування тощо). Таким чином, позивач прийняв спадщину за заповітом в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявив про відмову від неї. Обставини спільного мешкання позивача із [PERSON] підтверджуються даними протоколу опитування [PERSON] (батька позивача), який зазначив, що його син дійсно доглядав за своєю бабусею, вона важко хворіла, потребувала стороннього догляду, тому він мешкав у її будинку. Крім того, про дійсне волевиявлення [PERSON] свідчить і заповіт, оформлений на ім`я позивача. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає, що позивач є суб`єктом набуття права власності на житловий будинок з підстав прийняття спадщини за заповітом в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити його вимоги щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved