Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

Представник позивача звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що КБ «Приватбанк» уклав із відповідачем кредитний договір 14 вересня 2006 року, згідно якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на прийняття Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, відповідно до яких договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично лонгується на той же термін, якщо жодна зі сторін не запропонує припинення договору. Відповідно до вказаних Умов кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який може у будь-який момент змінити його, на що погоджується клієнт банку. Порядок нарахування та умови погашення кредиту, відсотків, підвищених відсотків, комісії та відповідальність за порушення кредитного договору передбачена положеннями такого договору. Однак відповідач не виконав своїх зобовязань, на підставі чого заборгував банку суми з повернення кредиту, відсотків та штрафів на загальний розмір 9954,13 грн. При цьому на підставі судового наказу від 28 листопада 2008 року було стягнуто з відповідачки суму боргу в розмірі 3233,52 грн., внаслідок чого заборгованість станом на тепер дорівнює разом із штрафними санкціями 7556,64 грн. Враховуючи, що добровільно сплатити суму боргу відповідачка не бажає, представник позивача просив стягнути з неї заборгованість в сумі 7556,64 грн. разом із судовими витратами на користь банку в сумі 243,60 грн. Представники позивача в судове засідання не зявились повторно за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленими про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяв з проханням вирішити спір у їх відсутність. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась, будучи повідомленою про час та місце слухання справи належним чином. Представник відповідачки, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], заперечуючи проти задоволення позову, вказувала, що на підставі судового наказу від 28 листопада 2008 року з [PERSON] було стягнуто суму боргу за отриманим кредитом в ПАТ «КБ «Приватбанк» разом із супутніми нарахуваннями, який був повністю виконаний на підставі примусового стягнення боргу з пенсії відповідачки. Таким чином сума основного боргу є погашеною, тому подальші нарахування банком на виконання умов кредитного договору є незаконними. Додавала, що строк дії спірного договору сплив ще у 2008 році на підставі закінчення строку дії кредитної картки [PERSON], яка діяла лише 24 місяці. Зауважувала, що умови надання банківських послуг, з якими знайомилась відповідачка, відрізняються від тих, що були долучені до справи представниками банку. Так у наявних умовах присутній пункт 9.12 щодо автоматичної лонгації кредитного договору, чого не було у 2006 році при укладенні такого договору [PERSON] На підставі переліченого заявила в інтересах відповідачки письмове клопотання про застосування строків позовної давності до вимог банку внаслідок пропуску трирічного строку для вимоги заборгованості. При цьому вказувала, що жодних підстав для поновлення або переривання таких строків немає. Також посилалась на вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони для кредитора вимагати повернення боргу внаслідок пропуску строку позовної давності. На підставі переліченого просила суд відмовити у позові ПАТ «КБ «Приватбанк» внаслідок пропуску строку вимоги за основним зобовязанням, яке було вже погашено, а строк дії договору сплив. Враховуючи, що вказаний позов ПАТ «КБ «Приватбанк» у судах різних інстанцій на розгляді перебуває на протязі майже півтора роки без вирішення по суті, враховуючи, що раніше представники банку надавали свої письмові пояснення та підтримували заявлені вимоги до [PERSON], то внаслідок повторної неявки представників ПАТ «КБ «Приватбанк» у судове засідання без повідомлення причин такої неявки та за відсутності заяви про можливість провести розгляд справи у їх відсутність, суд вважає можливим провести судове засідання за відсутності представників такого позивача, не залишаючи без розгляду позов банку до [PERSON] На підставі наведеного суд, дослідивши матеріали справи, вважає поданий позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно із ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі ст. 610 ЦК порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Факт укладення договору споживчого кредитування 14 вересня 2006 року між сторонами по справі підтверджується копією заяви позичальника від 14 вересня 2006 року про надання [PERSON] в КБ «Приватбанк» кредитного ліміту в сумі 3000 грн., з якої вбачається, що банк відкрив кредитний ліміт позичальнику зі сплатою відсотків за використання грошових коштів в розмірі 36 % на рік зі строком дії картки 24 місяці, що співпадає зі строком дії кредитного ліміту. При цьому своїм підписом відповідачка підтвердила своє ознайомлення та згоду на Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку, що є разом із заявою позичальника договором кредитування (а. с. 10). Відповідно до наданих суду представниками банку п. 3.3 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що підписання кредитного договору позичальником підтверджує його згоду на визначення банком кредитного ліміту, який може бути в будь-який момент змінений цим банком (а. с. 12). Також за п. 6.5 таких Умов та правил позичальник зобовязаний погашати заборгованість по кредиту, відсоткам та іншим платежам (а. с. 13). На підставі п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушені позичальником строків платежу за кредитним договором більш ніж на 120 днів він повинен сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. та 5% від суми позову (а. с. 13). При цьому за п. 9.12 вказаних Умов договір діє протягом 12 місяців з часу його підписання, та якщо протягом вказаного строку не було договір припинено за заявою сторони такого договору, то він автоматично вважається пролонгованим на такий самий термін (а. с. 14). На підставі наданих суду представниками банку п. 3.1 Правил користування платіжною карткою строк дії карти вказується на лицьовому боці, та карта дійсна до останнього календарного дня вказаному у картці місяця (а. с. 14). Згідно із п. 5.4 Правил користування платіжною карткою строк погашення кредитного ліміту по платіжним картам в повному обсязі не пізніше останнього місяця, вказаного у платіжній картці, а строк погашення відсотків - щомісячно за минулий місяць (а. с. 15). Відповідно до п. 5.5 зазначених Правил за користування кредитом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому Тарифами банку (а. с. 15). За п. 5.5.1 таких Правил за неналежне (несвоєчасне) виконання боргових зобовязань позичальник сплачує відсотки за підвищеною відсотковою ставкою, розмір якої встановлюється Тарифами банку (а. с. 15). На підставі довідки від 28 січня 2015 року про зміну умов кредитування кредитної картки [PERSON] вбачається, що 6 жовтня 2006 року [PERSON] було встановлено кредитний ліміт 3000 грн., який змінювався декілька разів шляхом зменшення та збільшення кредитного ліміту, та 24 січня 2009 року був встановлений з рештою у розмірі 2270 грн. (а. с. 9). На підставі судового наказу від 28 листопада 2008 року, який набув чинності 16 грудня 2008 року, Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя було задоволено вимоги «КБ «Приватбанк» та стягнуто з [PERSON] суму боргу за договором кредиту в розмірі 3233,52 грн. та судові витрати (а. с. 6). За довідкою-розрахунком позивача вбачається, що у відповідачки станом на 31 грудня 2014 року мається заборгованості перед КБ «Приватбанк» за кредитним договором від 14 вересня 2006 року у загальному розмірі 7556,64 грн. (за відрахуванням суми боргу стягнутої на підставі судового наказу в розмірі 3233,52 грн.), з яких заборгованість по кредиту 2262,11 грн., заборгованість по відсотках 7692,02 грн., штраф фіксований 500 грн. та штраф відсотковий 336,03 грн. (а. с. 7-8). Зміна назви юридичної особи КБ «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи ПАТ «КБ «Приватбанк» та статутом позивача (а. с. 19, 20). З матеріалів справи № 2н-4567/08 за судовим наказом від 28 листопада 2008 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя вбачається, що за наявним у справі розрахунком представники КБ «Приватбанк» просили суд стягнути з [PERSON] суму боргу в розмірі 2262,12 грн. з кредиту, суму боргу 971,40 грн. з відсотків, а загалом 3233,52 грн., яка при цьому була обрахована станом на 31 жовтня 2008 року (т. 2, а. с. 8-13). При цьому з долучених на обґрунтування вимог банку Умов та правил надання банківських послуг, а також Правил користування платіжною карткою вбачається, що такі Умови не містять взагалі п. 8.6 щодо права банку нараховувати та стягувати штрафи з позичальника. Крім цього наведені Умови банку викладають в іншій редакції п. 9.12, де зазначено, що договір діє до моменту належного виконання сторонами зобовязань. В іншій частині надані до заяви про видачу судового наказу Умови та правил надання банківських послуг, а також Правила користування платіжною карткою відповідають аналогічним за назвою документам, що були додані до позову банку вже у 2015 році (т. 2, а. с. 9-12). Таким чином суд не приймає до уваги положення п. 8.6, закріплені у наданих до позову [PERSON] Умов та правил надання банківських послуг, які суперечать аналогічним Умовам та правилам надання банківських послуг, які діяли на момент укладення кредитного договору із відповідачкою. З огляду на встановлені обставини справи вбачається, що представники банку необґрунтовано заявили вимоги про стягнення з [PERSON] суми нарахованих штрафів, оскільки такі штрафи не були передбачені умовами кредитування відповідачки 14 вересня 2006 року, та на які вона відповідно не погоджувалась. Суд також зазначає, що згідно із ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Однак Умовами та правилами надання банківських послуг, доданих при подані позову, до договору від 14 вересня 2006 року закріплена подвійна цивільна відповідальність позичальника одного виду за одне й те саме правопорушення, тобто відповідальність позичальника сплатити за порушення строків платежів більш ніж на 120 днів штрафів у розмірі 500 грн. та в розмірі 5% від суми позову. При цьому суд звертає увагу на те, що правовідносин, які склались між сторонами, в будь-якому випадку необхідно застосувати положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», за ст. 2 якого зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають з 14 квітня 2014 року в населених пунктах, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення АТО. Так Кабінетом Міністрів України на підставі Розпорядження № 1275-р від 2 грудня 2015 року було м. Маріуполь Донецької області віднесено до «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». При цьому за паспортними даними [PERSON] та відомостями з ГУ ДМС в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя вбачається, що вона з 2 березня 2001 року постійно зареєстрована в [INFO] (а. с. 16, 26). Таким чином судом було встановлено, що на [PERSON] розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», внаслідок чого вимоги банку щодо стягнення штрафів за договором від 14 вересня 2006 року є незаконними. На підставі переліченого вимоги банку до [PERSON] щодо стягнення з неї суми боргу зі штрафів (фіксованого та відсоткового) не підлягають задоволенню, бо суперечать умовам кредитного договору та нормам закону. На підтвердження доводів представника відповідача щодо проведення погашення боргу [PERSON] ще у 2013 році в справі мається довідка УПФУ в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя, з якої вбачається, що 21 червня 2013 року на підставі судового наказу, який набув чинності 16 грудня 2008 року, з [PERSON] були повністю відраховані грошові кошти на погашення боргу перед банком-позивачем (а. с. 62). Суд при вирішені наявного спору також враховує, що борг, який був виставлений боржнику станом на 31 жовтня 2008 року, за судовим наказом від 28 листопада 2008 року, був стягнутий з відповідачки лише 21 червня 2013 року, внаслідок чого з 31 жовтня 2008 року по 31 грудня 2014 року були нараховані відсотки на непогашену суму основного зобовязання, яким також є обовязок позичальника проводити щомісячні платежі з відсотків на наявну суму боргу. За ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. На підставі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, які позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно із умовами договору та у встановлений строк, а одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. При цьому за ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599 ЦК України, змісту кредитного договору від 14 вересня 2006 року суд дійшов висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на стягнення відсотків, передбачених умовами договору та ЦК України. Внаслідок цього суд дійшов висновку, що зобовязання за кредитним договором у [PERSON] не припинилися, оскільки вона умови такого договору належним чином не виконувала, через що у неї утворилась заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом. На підставі переліченого суд дійшов висновку про те, що нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору та після ухвалення судового наказу до його фактичного виконання є законним та таким, що відповідає умовам кредитного договору від 14 вересня 2006 року. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1206цс15. Також суд зазначає, що за ст. 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК України, за ст. 253 якого перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було надано правовий висновок, на підставі якого відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Таким чином на підставі наведеного та умов кредитного договору від 14 вересня 2006 року, за яким відповідачка повинна погашати борг по кредиту, відсоткам щомісячними платежами, суд робить висновок, що право зі зверненням до суду до позичальника у представників банку виникло з моменту ненадходження чергового платежу від [PERSON] у момент, коли відповідачка повинна була здійснити черговий платіж, внаслідок чого з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами, що стосується окремо кожної суми платежу, який повинен був внести позичальник. Оскільки за п. 5.4 Умов надання банківських послуг погашення кредитного ліміту по платіжним картам проводиться в повному обсязі не пізніше останнього місяця, вказаного у платіжній картці, тому суд дійшов висновку, що право із зверненням до суду у представників банку про порушення права виникло за кредитним договором від 14 вересня 2006 року з вересня 2008 року, оскільки доказів представниками позивача щодо продовження строку дії кредитної картки [PERSON], або видачі нової картки, не було надано, що свідчить на підставі такого кредитного договору про співпадіння строку дії картки зі строком дії кредитного ліміту. Враховуючи ж, що умови кредитування, які були, як встановив суд діючими на момент укладення кредитного договору 14 вересня 2006 року [PERSON], не містили пункту про автоматичну лонгацію такого договору через 12 місяців, то вказане свідчить про те, що строк дії кредитного договору між [PERSON] із КБ «Приватбанк» закінчився через 24 місяці після його укладення. При цьому суд зазначає, що в судовому засіданні не було встановлено доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором, оскільки судовий наказ був винесений судом 28 листопада 2008 року, саме на виконання якого з відповідачки й проводились стягнення. Оскільки представники позивача звернулись до суду із позовом до відповідача у лютому 2015 року, то банком були заявлені вимоги до [PERSON] із порушенням строків загальної позовної давності. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні представником відповідачки було заявлено письмове клопотання про застосування до вказаного спору строків позовної давності, тому заявлені вимоги банком підлягають задоволенню в межах строків загальної позовної давності, тобто у межах трирічного періоду, який обраховується з лютого 2012 року по лютий 2015 року відповідно. На підставі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Однак суд зазначає, що за змістом зобовязання, що виникло між сторонами на підставі договору від 14 вересня 2006 року повернення позики та сплата відсотків за його користування є основною вимогою, яка предявляється до позичальника кредитодавцем, тому суд відхиляє доводи представника [PERSON], що повернення тіла кредиту свідчить про виконання [PERSON] основного зобовязання, бо сплата відсотків також відноситься до основного зобовязання відповідачки, що також виходить зі змісту ст. 1054 ЦК України. Також суд відхиляє доводи представника [PERSON] з посиланням на ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо неможливості ПАТ «КБ «Приватбанк» вимагати повернення боргу з [PERSON], бо за п. 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року, зазначено, що при застосуванні п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному звязку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, на підставі чого із врахуванням того, що ЦК не передбачає заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. На підставі переліченого вимоги банку підлягають частковому задоволенню, тобто в межах визначеного судом строку позовної давності, окремо щодо кожного чергового платежу, який повинен був внести позичальник за кредитним договором від 14 вересня 2006 року з погашення боргу. Згідно із розрахунком заборгованості за договором від 14 вересня 2006 року вбачається, що за період з лютого 2012 року по лютий 2015 року заборгованість позичальника перед позивачем за вказаним кредитним договором по кредиту відсутня (за наявності також судового наказу про проведення стягнення такого боргу), а по простроченим відсоткам складає 2583,81 грн. (7692,02 5108,21 = 2583,81). Суд при цьому вказує, що представниками банку не було доведено правомірність нарахування [PERSON] підвищеної відсоткової ставки за кредитним договором від 14 вересня 2006 року в розмірі 72 % річних, яка зазначена та розрахована у довідці-розрахунку боргу відповідачки. Так за Правила користування платіжною карткою за несвоєчасне виконання своїх зобовязань позичальник сплачує підвищені відсотки, розмір яких встановлюється Тарифами банку. Однак у судовому засіданні представники банку не надали відповідні Тарифи банку або Памятку позичальника до кредитного договору, укладеного із [PERSON], що унеможливило визначити судом за договором від 14 вересня 2006 року підвищену відсоткову ставку при порушені зобовязання позичальником. Таким чином суд виходить з того, що представниками банку не було доведено правомірність нарахування відповідачці підвищених відсотків за ставкою в розмірі 72 % річних. На підставі переліченого вбачається, що сума нарахованих у період позовної давності суми прострочених відсотків підлягає зменшенню вдвічі, оскільки зазначені відсотки у вказаний період були нараховані банком згідно наданого його представниками розрахунку за ставкою 72% річних. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що сума, яка обґрунтовано, внаслідок її доведення, заявлена до стягнення банком з відповідачки дорівнює 1291,91 грн. (2583,81 / 2 = 1291,91). Таким чином суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь банку підлягає стягненню за неналежне виконання умов кредитного договору від 14 вересня 2006 року прострочена заборгованість з процентів, нарахованих банком станом на 31 грудня 2014 року, в межах заявлених вимог із застосуванням строків позовної давності в сумі, що дорівнює 1291,91 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Згідно копії платіжного доручення представниками банку було сплачено судовий збір у сумі 243,60 грн. за подання до суду вказаного позову, на підставі чого на користь банку з відповідачки підлягає стягненню судові витрати позивача відповідно до частки задоволених позовних вимог в розмірі 41,65 грн. (1291,91 х 243,60 / 7556,64 = 41,65).

Outcome: partial