Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

Представник позивача 03 січня 2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення витрат державного бюджету, пов`язаних із примусовим видворенням іноземців. В обґрунтування позову зазначив, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , надавала сприяння у перебуванні на території України громадянину Республіки Узбекистан [PERSON] , [INFO] , який був нелегальним мігрантом на той час. Відповідач була обізнана, що [PERSON] був нелегальним мігрантом та знаходився на території України з порушенням міграційного законодавства. У зв`язку з порушенням порядку надання іноземцям та особам без громадянства житла, транспортних засобів та сприяння в наданні інших послуг, 02 жовтня 2018 року на відповідача складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 206 КУпАП. 03 жовтня 2019 року [PERSON] , [INFO] було видворено за межі території України, на підставі рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2018 року про примусове видворення за межі України, затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в України громадянина Республіки Узбекистан [PERSON] . Згідно з Актом про фактично здійснені витрати на примусове видворення іноземця (особи без громадянства), за рахунок власних коштів особи чи приймаючої сторони складає 0,00 грн., а за рахунок державного бюджету - 11290,86 грн. Громадянина Республіки Узбекистан [PERSON] видворено за межі території України 03 жовтня 2019 року, про що складено відповідний акт про повернення пасажира. На підставі акту про фактично здійснені витрати на примусове видворення іноземця (особи без громадянства) Головним управління ДМС України в Донецькій області, відповідачу було надіслано лист, в якому запропоновано в досудовому порядку, добровільно сплатити витрати бюджету на примусове видворення іноземця. Відповіді на лист не надійшло. Просять суд, зобов`язати [PERSON] відшкодувати витрати, завдані державі внаслідок видворення громадянина Республіки Узбекистан [PERSON] за межі території України, яка сприяла в ухиленні від виїзду іноземця після закінчення строку перебування на території України, в розмірі 11290,86 грн., а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] вона перебувала у шлюбі з 2015 року до 11 жовтня 2015 року. Після розлучення він з нею не проживав, проте інколи [PERSON] приходив до неї з метою відновити відносини. Крім того, вона зверталась до дільничного з проханнями розпочати процедуру видворення, вона постійно намагалась його вигнати. На її прохання, дільничний заявив, що наступного разу, як до неї прийде [PERSON] повідомити йому. Коли [PERSON] в черговий раз навідався до неї, вона повідомила про це дільничному. Після цього приїхав дільничний та [PERSON] затримали. У юридичному відділі останнього протримали добу, після чого відпустили та [PERSON] знову прийшов до неї, перевдягнувся та зник, й протягом тривалого часу їй про нього нічого не було відомо. У зв`язку з викладеним вона розпочала оформлення розлучення та зверталась до суду із заявою про визнання [PERSON] безвісно відсутнім. Отримавши рішення суду, вона зареєструвала розірвання шлюбу у відділі державної реєстрації актів цивільного стану. Після цього, [PERSON] знову з`явився, проникав до подвір`я, спав на горищі та обкрадав її. В пункті тимчасового утримання іноземців, куди поміщали [PERSON] , останній пробув півроку, після чого відпустили й він знову прийшов до неї, однак вона його не пускала. Вона дзвонила до дільничного та просила видворити [PERSON] з країни та останнього затримали на ринці. Після затримання його привезли до неї щоб вона зібрала його речі та продукти харчування. Після цього його забрали до юридичного відділ, однак через деякий час його повернули до неї додому під приводом відсутності умов для утримання [PERSON] . Згодом [PERSON] видворили з країни. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частинами третьою та четвертою статті 12 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2018 року ухвалено примусово видворити з території України громадянина Республіки Узбекистан [PERSON] , [INFO] . Крім того, наведеним рішенням суду надано дозвіл на затримання громадянина Республіки Узбекистан [PERSON] , з поміщенням його до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України строком на 6 місяців. Згідно акту про повернення пасажира від 02 жовтня 2019 року [PERSON] було видворено з території України. Згідно акту про фактично здійснені витрати на примусове видворення іноземця (особи без громадянства) затвердженого 04 жовтня 2019 року начальником головного управління ДМС України в Донецькій області, зазначено, що витрати на примусове видворення за межі України громадянина Республіки Узбекистан [PERSON] , [INFO] , склали 11290,86 гривень, з яких за рахунок власних коштів сторони у розмірі 0,00 гривень, за рахунок бюджетних коштів у розмірі 11290,86 гривень. [PERSON] , відмовився відшкодовувати витрати, завдані державі внаслідок його видворення, у зв`язку з відсутністю коштів. Згідно до постанови про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДО № 001922 від 02 жовтня 2018 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 206 КУпАП за надання належного їй житла, розташованого за адресою: [ADDRESS] громадянину Республіки Узбекистан [PERSON] , [INFO] , який з 26 березня 2015 року мешкає в Україні без реєстрації, своєчасно не вибув за межі України та є нелегальним мігрантом. Накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 5100,0 гривень. Відповідно до письмових пояснень [PERSON] наданих начальнику Слов`янського МВ ГУДМС в Донецькій області від 20 вересня 2018 року, [PERSON] зазначила, що нею було надано житло для проживання громадянину Республіки Узбекистан [PERSON] , з 2010 року, а 09 жовтня 2013 року між нею та [PERSON] зареєстрований шлюб. Про заходи, які вживались Слов`янським МВ ГУДМС України в Донецькій області з метою видворення за межі України їй невідомо. Як вбачається з копії Свідоцтва про розірванню шлюбу серії [NUMBER] , виданого Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 11 жовтня 2018 року, про що складено актовий запис № 182. Відповідно до вимог частин 1 та 2 статті 32 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які відповідно до рішення суду підлягають примусовому видворенню за межі України, відшкодовують витрати, пов`язані з видворенням, в установленому законом порядку. Якщо зазначені іноземці та особи без громадянства не мають коштів для відшкодування витрат, пов`язаних із видворенням їх за межі України, видворення здійснюється за рахунок державного бюджету. Фізичні або юридичні особи, які запрошували чи приймали іноземців та осіб без громадянства, влаштовували їх незаконний в`їзд, проживання, працевлаштування, сприяли в ухиленні від виїзду після закінчення строку перебування, за рішенням суду в установленому законом порядку відшкодовують витрати, завдані державі внаслідок видворення зазначених іноземців та осіб без громадянства. Так, дійсно, у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував на території України та його приймала [PERSON] , з якої він деякий час перебував у зареєстрованому шлюбі. Проте, шлюб між зазначеним сторонами було розірвано, тобто фактично відповідач припинила приймання [PERSON] , що підтверджено у судовому засіданні наданими відповідачем доказами та документами. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] не вчиняла дій, які б сприяли в ухиленні від виїзду з території України після закінчення строку перебування [PERSON] . Аналізуючи вищевказані норми закону та враховуючі, що відповідач [PERSON] хоча й надавала житло для проживання громадянину Республіки Узбекистан [PERSON] , однак не вчиняла дій, які б певною мірою сприяли ухиленню громадянина іншої держави [PERSON] від виїзду за межі території України, суд вважає, що позовні вимоги, не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed