Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Представник позивача адвокат Новіков О.М., 11 травня 2021 року подав до суду дану заяву, в якій позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: [ADDRESS] . Вимоги обґрунтовані тим, що у 2007 році [PERSON] за дозволом [PERSON] , поселилася у житловому будинку з госопдарсько-побутовими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] пояснив, що будинок належав його покійній матері [PERSON] , яка померла [INFO] , і він є єдиним власником даного будинку. Таким чином, позивач з 2007 року по теперішній час, відкрито володіє зазначеним вище будинком, веде господарство, підтримує будинок в належному технічному та санітарному стані, обробляє прилеглу до будинку земельну ділянку, сплачує комунальні послуги. На сьогоднішній день позивач продовжує проживати в цьому будинку, тобто добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років. За документами житловий будинок дійсно належить [PERSON] . Її єдиним спадкоємцем є син [PERSON] , який на день смерті матері був зареєстрований та проживав у [ADDRESS] . Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача подав заяву, в якій позовні вимлоги підтримує у повному обсязі та просить суд розглядати справу за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи рвіломлений у встановленому порядку, причини неявки не повідомив, видзиву на позовну заяву не надав. Будь-які колопотання чи заяви від нього не надходили. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи\~з наступних\~підстав. Судом встановлено, що за даними паспорта громадянина України, позивач [PERSON] , [INFO] , з 1980 року зареєстрована по [ADDRESS] (а.с. 3). У довідці Володимирівської сільської ради від 26 квітня 2021 року зазначено, що [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] з 2007 року по теперішній час (а.с. 6). Відповідно до облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2016-2020 роки, будинок [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.8). За замовленням позивача Знам`янським міжміським комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації 01 січня 2021 року виготовлено паспорт на спірний будинок (а.с.10-12). З пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що позивач з 2007 року проживає в будинку по [ADDRESS] , заселилася з дозволу сина покійної власниці будинку [PERSON] (а.с. 13,16). Додані до матеріалів справи особовий рахунок та довідка ПАТ «Кіровоградобленерго» вказують на те, що позивач сплачує комінальні послуги за вказаною адресою (а.с.43-44,45). Договір дарування від 24 червня 1976 року нотаріально посвідчений виконавчим комітетом Володимирівської сільської ради та Інвентаризаційна спрва №662/7, свідчить про те, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на парві власності [PERSON] (а.с.4). Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 5). На момент смерті остання проживала та була зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.57). Після смерті [PERSON] у Знам`янській районній державній нотаріальні конторі заведено спадкову справу за №143/2008, з матеріалів якої вбачається, що з заявою про прийняття її спадщини [INFO] звернувся її син [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину йому не видавалися, постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій нотаріусом не приймалася (а.с.60-66). В Державному реєстрі речових парв на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості про речові права на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , відсутні (а.с. 47). Державним реєстратором прав на нерухоме майно Свириденком А.М. позивачу відмовлено у реєстрації житлового будинку так як подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, про що прийнято рішення від 25 травня 2021 року за №58319449 (а.с. 31). Положенням статті 41\~Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до частин першої та четвертої статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із статтею 328\~ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме:\~наявність суб`єкта,\~здатного набути\~у власність\~певний об`єкт;\~законність об`єкта\~володіння;\~добросовісність заволодіння\~чужим майном;\~відкритість володіння;\~безперервність володіння;\~сплив установлених\~строків володіння;\~відсутність норми\~закону про\~обмеження або\~заборону набуття\~права власності\~за набувальною\~давністю.\~Для окремих\~видів майна\~право власності\~за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344\~ЦК України необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, провадження № 12-291гс18. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц, провадження № 61-19156св18, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Відповідно до ч.1 ст.1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК). Відповідач є таким, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , так як у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами спадкової справи. Тож, він має право оформити свої спадкові права на спірний житлового будинку в порядку спадкування за законом. Позивач знала, що будинок належить [PERSON] , а відповідач є спадкоємцем, що прийняв спадщину після смерті [PERSON] , що свідчить про те, що вона була обізнана про власника та спадкоємця спірного нерухомого майна. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що вона є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, яка відкрито і безперервно користувалася майном, що є підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Відтак, з наведених вище підстав позов задоволенню не підлягає. Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Такя як позивачу відмовлено у задоволенні позову, сплачений нею за подання до суду позовної заяви судовий збір, їй не відшкодовується.

Outcome: dismissed