Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач [PERSON] 17.03.2014 р. на підставі наказу № 27-к була прийнята на посаду економіста Державного професійно-технічного навчального закладу «Сумський професійний ліцей будівництва та автотранспорту», який було перейменовано в Державний навчальний заклад «Сумське вище професійне училище будівництва та автотранспорту». 07.11.2014 р. на підставі наказу № 109-к позивачку було звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпІІ України. У день звільнення (останній день, коли працівник перебуває у трудових відносинах з роботодавцем) 07.11.2014 р. позивач перебувала на роботі, була ознайомлена під підпис з наказом про своє звільнення, однак у видачі трудової книжки їй було відмовлено. У зв'язку з загостренням перебігу хвороби та територіальної віддаленості місця розташування відповідача позивачка не могла часто приїжджати за власною трудовою книжкою, яку їй відмовлялися видавати. 17.12.2014 р. вона звернулася до відповідача з письмовим проханням надіслати трудову книжку поштою. Зазначене звернення залишилось без розгляду та задоволення і фактично трудова книжка була отримана представником позивача лише 26.03.2015 р. Вказує, що відповідачем порушено норми ст. 48 КЗпП України, п.п. 2.26, 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, оскільки в день звільнення не видано трудову книжку позивачу, тому за час затримки видачі трудової книжки відповідач повинен сплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.11.2014 року по 26.03.2015 року включно. Відповідачем не було також виплачено позивачу всіх належних сум відповідно до ст. 116 КЗпП України. За час роботи з 17.03.2014 р. по 07.11.2014 р. позивачу мало бути надано 19 днів щорічної відпустки, з них 15 днів основної та 4 дні додаткової за особливий характер праці і її тривалість. Фактично позивач була у відпустці 14 днів і відповідно, за 5 днів невикористаної відпустки при звільненні мала отримати грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки, як це передбачено ст. 24 Закону України «Про відпустки». В подальшому представником позивача подано заяву про зміну предмету позову (а.с. 48) у якій зазначено, що оскільки позивач отримала трудову книжку 26.03.2015 р. є підстави для зміни дати звільнення на вказану дату. Неодноразово збільшуючи позовні вимоги (а.с. 57, 77, 104) представник позивача [PERSON] просив: зобовязати відповідача внести запис у трудову книжку [PERSON], згідно з яким днем її звільнення з посади бухгалтера за ст. 38 КЗпП України вважати 26.03.2015 року; стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, пов'язаного із затримкою видачі трудової книжки за 96 робочих днів у сумі 7854,72 грн., грошову компенсацію за 5 днів не використаної щорічної відпустки у сумі 409,10 грн. Крім того, просив стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] змінені і збільшені позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Суду пояснив, що до ТОВ «Правова компанія «Альфа» звернулась позивачка, їй надано відповідні консультації, укладено договір про надання правової допомоги. 07.11.2014 р. у день звільнення відповідач не видав позивачу трудову книжку, ознайомивши її лише з наказом про звільнення. 17.12.2014 р. позивач направила відповідачу листа про направлення їй поштою трудової книжки, проте жодної відповіді не отримала. На виконання договору про надання правової допомоги він звернувся до відповідача і 26.03.2015 р. отримав особисто у відділі кадрів трудову книжку [PERSON], про що поставив свій підпис у відповідному журналі про отримання трудової книжки. Вказує, що оскільки трудову книжку не видано з вини відповідача, останній повинен сплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки за період з 08.11.2014 р. по 26.03.2015 р., тобто за 96 робочих днів. При звільненні позивач мала право на 15 календарних днів щорічної основної відпустки, з яких 14 днів нею було використано, а 1 день підлягав компенсації, яку відповідач не здійснив. Позивач має право на компенсацію невикористаної щорічної додаткової відпустки: на посаді економіста 4 дні; на посаді бухгалтера 7 днів., тобто 1 календарний день додаткової щорічної відпустки за роботу на посаді економіста та 3 календарні дні додаткової щорічної відпустки за роботу на посаді бухгалтера. Збільшивши розмір позовних вимог просив: зобовязати відповідача внести запис у трудову книжку [PERSON], згідно яким днем її звільнення з посади бухгалтера за ст. 38 КЗпП України вважати 26.03.2015 року. Виходячи з середньоденного заробітку позивача у сумі 81,82 грн. просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу, у зв'язку з затримкою видачі трудової книжки за період з 08.11.2014 р. по 26.03.2015 р. у сумі 7854,72 грн.; невиплачену грошову компенсацію за 5 днів невикористаної відпустки (4 дні додаткової і 1 день основної) у сумі 409,10 грн.; витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. У судовому засіданні представники відповідача Державного навчального закладу «Сумське вище професійне училище будівництва та автотранспорту» [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали і в задоволенні позову просили відмовити. В обґрунтування заперечень зазначили, що позивач звернулася до суду з пропущенням тримісячного строку звернення з позовною заявою про вирішення трудового спору, встановленого ст. 233 КЗпП, оскільки про порушення прав дізналась 07.11.2014 р. Вказують, що 05.11.2014 р. [PERSON] звернулася до директора з заявою про звільнення за власним бажанням з 07.11.2014 р., про що було видано наказ № 109-к. З наказом про звільнення позивач була ознайомлена під підпис вранці 07.11.2014 р. та була попереджена про видачу трудової книжки наприкінці робочого дня. Однак, [PERSON] була відсутня на робочому місці без поважних причин з 15 годин 07.11.2014 р., про що інспектором з кадрів було складено доповідну записку, а 10.11.2014 року складено акт. Особисто позивач до відповідача за трудовою книжкою не зверталась, тому трудову книжку не було видано вчасно не з вини власника, а у звязку з небажанням працівника своєчасно отримати трудову книжку. Навчальний заклад фінансується за рахунок бюджетних коштів, коштів на пересилку листів не передбачено, тому поштою трудову книжку не вислали. Інспектор відділу кадрів телефонувала позивачці, щоб вона забрала трудову книжку, але та не приходила. Дійсно трудову книжку було видано на руки представнику позивача [PERSON] відділом кадрів 26.03.2015 року. Доказів, що хворіла чи не могла приїхати і забрати трудову не надала. Вказували, що з липня 2014 року позивач отримує пенсію за віком, а тому зазначена виплата повинна бути врахована при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зазначали, що позивач працювала у них бухгалтером і тому була обізнана в нарахуванні заробітної плати. [PERSON] було надано 14 днів щорічної відпустки за повні 7 місяців роботи, а невикористані дні додаткових відпусток, за винятком додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи не компенсуються. Дні додаткової відпустки за особливий характер праці та їх тривалість компенсації не підлягають. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З трудової книжки [PERSON] (а.с. 7) вбачається, що наказом № 27 від 17.03.2014 р. позивач була призначена на посаду економіста Державного професійно-технічного навчального закладу «Сумський професійний ліцей будівництва та автотранспорту» (запис 33). 28.05.2014 р. між ДПТНЗ «Сумський професійний ліцей будівництва та автотранспорту» та [PERSON] укладено контракт з працівником, згідно якого позивач призначена на посаду бухгалтера відповідача (а.с. 60). 28.05.2014 р. наказом № 39-к від 28.05.2015 р. [PERSON] була переведена на посаду бухгалтера за контрактом (запис 34). [PERSON] № 222 від 30.05.2014 р. Державний професійно-технічний навчальний заклад «Сумський професійний ліцей будівництва та автотранспорту» було перейменовано в Державний навчальний заклад «Сумське вище професійне училище будівництва та автотранспорту» (запис 35). [PERSON] № 109-к від 07.11.2014 р. [PERSON] звільнено з займаної посади з 07.11.2014 р. згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням (запис 36). Вказаний факт підтверджується заявою позивачки від 05.11.2014 р. та [PERSON] про звільнення № 109-к від 07.11.2014 р. (а.с. 36, 37). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Судом встановлено, що в день звільнення позивача відповідачем їй не було видано належно оформлену трудову книжку. Як на підставу не видачі трудової книжки [PERSON] у день звільнення 07.11.2014 р. відповідач посилається на те, що з наказом про звільнення позивача було ознайомлено вранці 07.11.2014 р. та повідомлена, що трудова книжка буде видана наприкінці робочого дня. Проте, наприкінці дня позивач була відсутня на робочому місці і за трудовою книжкою у другій половині дня не зявилася. 07.11.2014 р. інспектор з кадрів [PERSON] звернулася до директора ДНЗ «Сумське ВПУБА» з доповідною запискою про залишення [PERSON] 07.11.2014 р. робочого місця о 15-00 год. раніше до закінчення робочого дня. За трудовою книжкою особисто не зверталася (а.с. 45). 10.11.2014 р. о 09-30 відповідачем було складено [PERSON] про відсутність на робочому місці. Відповідно до акту 07.11.2014 р. [PERSON], бухгалтер ДНЗ «Сумське ВПУБА» без поважних причин та пояснень покинула своє робоче місце о 15 год. 00 хв. (на одну годину раніше від закінчення робочого дня) (а.с. 44). Тобто, вказаний акт було складено не в вдень виявлення відсутності позивача на робочому місці, а наступного робочого дня у понеділок. У наданому відповідачем [PERSON] обліку використання робочого часу від 10.11.2014 р. зазначено, що позивачу 07.11.2014 року обліковано 7 годин. (а.с. 79 - 80). З наданого відповідачем [PERSON] від 27.08.2014 р. № 274 «Про режим роботи та розпорядок дня працівників училища та учнів у новому 2014-2015 навчальному році» вбачається, що у пятницю (якою було 07.11.2014 р.) початок роботи 8-00 год., кінець роботи 16-00 год. (а.с. 41 - 42). Допитана судом як свідок головний бухгалтер ДНЗ «Сумське ВПУБА» - [PERSON] суду пояснила, що вона прийшла прийняти справи у [PERSON] і побачила її відсутність на робочому місці 07.11.2014 р. після 15-00 годин. Позивач була матеріально - відповідальною особою, тому повинна була скласти і передати акти про передачу матеріальних цінностей. Акти були складені і лежали на столі. У звязку з цим вона зайшла у відділ кадрів і запитала чи забрала позивач трудову книжку. Інспектор повідомила, що [PERSON] трудову книжку не забирала, можливо прийде в понеділок. В понеділок чекали до обіду, але позивач не прийшла, тому був складений акт про відсутність на роботі 07.11.2014 р. після 15-00 годин та проведено корегування в табелі обліку робочого часу і перерахунок зарплати за 07.11.2014 р. Згідно пунктів 4.1., 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58 (далі - Інструкція), власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.2.). Отже, якщо представники відповідача посилаються на неможливість видачі [PERSON] 07.11.2014 р. трудової книжки через її відсутність на робочому місці після 15-00 години 07.11.2014 р., тобто у день звільнення, то відповідно Державний навчальний заклад «Сумське вище професійне училище будівництва та автотранспорту» повинен був надіслати позивачу поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Жодних поштових повідомлень позивачу із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки відповідач не надсилав. Цей факт підтверджено суду безпосередньо представниками відповідача [PERSON], [PERSON], свідком [PERSON], які зазначили, що у державному навчальному закладі не передбачено коштів на даний вид бюджетних видатків направлення поштових повідомлень. 17.12.2014 р. [PERSON] звернулася до відповідача з заявою про направлення на домашню адресу її трудової та сан.книжки. або вислати Новою поштою на 4 відділення в м. Суми. Зазначена заява зареєстрована за вх. № 743 від 19.12.2014 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 8, 38). Відповідач дану заяву залишив без реагування. Вказаний факт не спростовували представники відповідача, посилаючись на відсутність коштів у навчального закладу на ці види витрат та відсутність підстав пересилання трудової книжки поштою. Судом встановлено, що трудову книжку [PERSON] Державний навчальний заклад «Сумське вище професійне училище будівництва та автотранспорту» видав її представнику - [PERSON] 26.03.2015 року, про що останній поставив свій власний підпис у книзі обліку руху трудових книжок, фотокопію аркушу якого надано представником відповідача (а.с. 40). Вказаний факт підтверджено у судовому засіданні представником відповідача [PERSON] Згідно ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 4 постанови КМУ від 27.04.1993 р. № 301 «Про трудові книжки працівників», відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність. Суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо заборони пересилання трудової книжки поштою, оскільки відповідно до положень п. 4.2 Інструкції у разі відсутності працівника на роботі в день звільнення, власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. [PERSON] відповідну згоду надала направивши відповідну заяву. Відсутність у відповідача фінансування на поштові відправлення не може бути підставою для невиконання наведених вимог закону. Таким чином, судом встановлено, що Державний навчальний заклад «Сумське вище професійне училище будівництва та автотранспорту» не видав позивачу її трудову книжку в день звільнення, будь-яких поштових повідомлень [PERSON] із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки після її звільнення не надсилав, лист, направлений позивачкою 17.12.2014 р. про пересилання трудової книжки на її домашню адресу поштою залишив без реагування, а тому затримка видачі трудової книжки позивачу мала місце саме з вини відповідача. Згідно Довідки про доходи Державного навчального закладу «Сумське вище професійне училище будівництва та автотранспорту» № 463 від 14.08.2015 року середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає 1718,24 грн., середньоденна заробітна плата - 81,82 грн. (а.с. 103). З огляду на вказані вимоги закону та встановлені у справі фактичні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, пов'язаного із затримкою видачі трудової книжки за період з 08.11.2014 року по 26.03.2015 року є обґрунтованими. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позов надійшов на розгляд суду 30.04.2015 р., позивач отримала трудову книжку 26.03.2015 року, тому твердження відповідача про пропуск строку звернення позивача до суду є безпідставними. Тому суд вважає необхідним зобовязати відповідача внести запис у трудову книжку [PERSON], згідно яким днем її звільнення з посади бухгалтера за ст. 38 КЗпП України вважати 26.03.2015 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, повязаного із затримкою видачі трудової книжки за період з 08.11.2014 року по 26.03.2015 року, тобто за 96 робочих днів у розмірі 7854,72 грн. (96 днів х 81,82 грн. = 7854,72). Суд не бере до уваги посилання відповідача про необхідність врахування при присуджені оплати за час вимушеного прогулу отриманої відповідачкою пенсії з липня 2014 року, відповідно до розяснень п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», оскільки у вказаних розясненнях зарахування пенсійних виплат не передбачено. Необґрунтованими на думку суду є посилання відповідача на те, що позивач з липня 2014 року є пенсіонером, а тому відсутність трудової книжки не перешкоджала її працевлаштуванню, у звязку з чим не підлягає оплаті вимушений прогул. Так, нормами ст. 47 КЗпП України на власника або уповноважений ним орган покладено обовязок у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, а наслідок невиконання цього обовязку згідно ч. 5 ст. 235 КЗпП України - є виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» та ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно вимог ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки» щорічні відпустки складаються з основної відпустки (стаття 6 цього Закону); додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткової відпустки за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 79 КЗпП України щорічні основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Пунктом 2 Розділу IV Контракту, укладеного 28.05.2015 року між ДПТНЗ «Сумський професійний ліцей будівництва та автотранспорту» та [PERSON] передбачено надання працівнику щорічної оплачуваної відпустки тривалістю: основана 24 календарних дні; додаткова 7 календарних днів (а.с. 60 -61). Аналогічні умови надання відпусток передбачені у пунктах 1.13, 1.14, 1.15 Колективного договору відповідача. Додатком № 2 передбачений Перелік посад працівників ДПТНЗ «Сумський професійний ліцей будівництва та автотранспорту» з ненормованим робочим днем, яким може надаватись додаткова відпустка. Посади економіста і бухгалтера, на яких працювала позивач передбачають надання додаткової відпуски тривалістю 4 та 7 днів відповідно (а.с. 64, 65 - 66). 02.10.2014 р. [PERSON] звернулася з заявою про надання основної щорічної відпустки з 20.10.2014 р. терміном 14 днів за період роботи з 17.03.2014 р. по 16.03.2015 р. [PERSON] директора Державного навчального закладу «Сумське вище професійне училище будівництва та автотранспорту» від 06.10.2014 р. № 115 позивачці було надано основну щорічну відпустку терміном 14 календарних днів з 20.10.2014 р. по 02.11.2014 р. за період роботи з 17.03.2014 р. по 16.03.2015 р. (а.с. 34-35). Позивач фактично працювала у відповідача в період з 17.03.2014 року по 07.11.2014 року включно, мала право на щорічну оплачувану відпустку тривалістю: основну 24 календарних дні; додаткову з 17.03.2014 року 4 календарних дні (економіст), з 28.05.2014 р. 7 календарних днів (бухгалтер). Статтею 73 КЗпП України передбачено 10 святкових і не робочих днів. За відпрацьований позивачкою період святкових і не робочих днів було 7. Отже, за відпрацьований період позивач мала право на 16 днів основної відпустки (з урахуванням математичних правил округлення (24(237-7):(365-10) = 15,54)). Оскільки на момент звільнення [PERSON] мала право на 16 календарних днів щорічної основної відпустки, з яких 14 днів нею було використано, у разі звільнення їй повинна бути виплачена грошова компенсація за всі не використані дні щорічної відпустки. Вирішуючи спір у межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що 1 день щорічної основної відпустки підлягає компенсації відповідачем при звільненні у сумі середньоденного заробітку 81,82 грн. (а.с. 103). Також за відпрацьований період позивач мала право на додаткову відпустку тривалістю 4 календарних дні, яка нею не була використана (4(72-4):(365-10) = 0,76 - на посаді економіста, (7(164-3):(365-10) = 3,17 - на посаді бухгалтера, з урахуванням математичних правил округлення всього 4 дні). За наведених обставин суд приходить до висновку, що 4 дні щорічної додаткової відпустки підлягають компенсації відповідачем при звільненні, з урахуванням середньоденного заробітку [PERSON] - 81,82 грн. (а.с. 103) у сумі 327,28 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача грошової компенсації за всі не використані нею дні щорічної відпустки у розмірі 409,10 грн. (1 день основної та 4 дні додаткової щорічної відпустки 327,28 грн. + 81, 82 грн. = 409,10 грн.) є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 постанови від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Щодо вимог про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 84, 88 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Витрати на правову допомогу відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України належать до судових витрат. Статтею 12 ЦПК України передбачається, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. За нормами ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Згідно розяснень, наданих у п. 47 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Представники позивача - [PERSON] та [PERSON] приймали участь у справі як представники [PERSON] за цивільно-правовим дорученням відповідно до Довіреності, посвідченої 22.04.2015 р. приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 13). Належних і допустимих доказів, що представники позивача [PERSON] та [PERSON] є фахівцями у галузі права, останні не надали. В той же час діюче законодавство не відносить витрати на представника до судових витрат, а тому відшкодування таких витрат не передбачене діючим законодавством. На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial