Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

Представник позивача Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому просив суд: стягнути з відповідача - [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 120 998,27 грн за кредитним договором №б/н від 13.04.2011 року, яка складається з наступного: 9 416,42 грн - заборгованість за кредитом; 111 581,85 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 13.04.2011 по 30.03.2018 р. р. Свої позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 13.04.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 10 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну систему зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті: http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви. АТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору та неналежного виконання зобов`язання, утворилася заборгованість по кредиту, яка станом на 31.05.2019 року становить 327 608 грн. 97 коп. та складається з наступного: 9 416,42 грн - заборгованість за кредитом; 315 132,55 грн- заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 060 грн - заборгованість за пенею та комісією. При цьому, Банк зазначає: законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості. А Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь - яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому, Позивач просить стягнути на його користь з Відповідача заборгованість у розмірі.120 998,27 грн та судовий збір у розмірі 1921 грн. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без виклику сторін. 26 липня 2019 року відповідачем до суду було подано відзив на позов (а.с. 88), в якому відповідач проти позову заперечувала, зазначаючи, що: розрахунок заборгованості позичальника здійснено неправильно, він є необґрунтованим та недоведеним; позивачем пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Разом з відзивом відповідачем також було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.94). 31 липня 2019 року позивачем булло подано до суду відповідь на відзив та заяву про застосування строків позовної давності (а.с.50) та пояснення, де останній посилається на правомірність стягнення заборгованості відповідно до чинного законодавства України. 20 серпня 2019 року відповідачем було подано до суду заперечення на відповідь на відзив та заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 70). У запереченні відповідач посилалася на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. У задоволенні позовних вимог просила відмовити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04 вересня 2019 р. постановлено: вийти з спрощеного позовного провадження та призначити розгляд справи за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, тому суд вважає можливим розглянути справу в його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечувала та просила відмовити в їх задоволенні, вказуючи на обставини справи та викладені у відзиві на позовну заяву, запереченні на відповідь на відзив обставини, а саме зазначила, що позивачем було пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові, ненадання банком належного розрахунку заборгованості та відсутності доказів повідомлення відповідача про умови кредитування та узгодження з споживачем саме тих умов, які банк вважав узгодженими. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті вважає, що позовна заява АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Даний висновок суду ґрунтується на наступному. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, звертаючись із даним позовом позивач зазначав, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.04.2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки та відповідач погодилася з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», оскільки підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Приват Банку. Зазначав, що між відповідачем і банком укладено договір за яким станом на 31.05.2019 року утворилась заборгованість, оскільки відповідач належним чином не виконала свої зобов`язання, у розмірі 327608,97 грн., з яких 9 416,42 грн - заборгованість за кредитом; 315 132,55 грн- заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 060 грн - заборгованість за пенею та комісією. При цьому, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 120 998,27 грн, яка складається з наступного: 9 416,42 грн - заборгованість за кредитом; 111 581,85 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом з 13.04.2018 по 30.03.2018 р. р. Як слідує з матеріалів справи, 13.04.2011 року відповідач підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» і отримала кредит у розмірі 10000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит. Як вбачається з розрахунку заборгованості відповідач порушувала графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачувала та внаслідок чого виникла заборгованість. Позивач визначив розмір заборгованості, виходячи з вказаного вище розрахунку, який станом на 31.05.2019 складає 327608,97 грн., з яких 9 416,42 грн - заборгованість за кредитом; 315 132,55 грн- заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 060 грн - заборгованість за пенею та комісією. Позивач, з посиланням на положення ч. 1 ст. 634 ЦК України, зазначає, що сторони керувалися при укладенні договору даною нормою, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З цього приводу суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Укладений між сторонами кредитний договір від 13.04.2011 р. у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить умов про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, процентна ставка не зазначена. Дана заява-анкета не містить і строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриваБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому суд приходить до переконання, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за договором є безпідставними через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по сплаті платежів позивачу. Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи №342/180/17, провадження № 14-131цс19, висловленими в постанові від 03 липня 2019 року. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підтвердження позовних вимог до позовної заяви позивач додав, зокрема розрахунок заборгованості за кредитним договором від 31.05.2019 року, укладеного між «ПриватБанком» і [PERSON] , копію анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг із позначкою, що оригінал повинен зберігатися в архіві Позивача, копію та витягу з Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою із позначкою, що оригінал наявний у Позивача, копію паспорта відповідача із позначкою, що оригінал наявний у відповідача. Крім того, до відповіді на відзив позивачем додано довідку АТ КБ «ПриватБанк» від 31.07.2019 р. №30.1.0.0/2-20190622/511, в якій зазначається, що [PERSON] отримала картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня 09.2018 року. Позивач у своїй відповіді на відзив зазначає, що відповідно до умов договору було відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки як стверджує позивач діє до останнього дня 09.2018 року. Позивач вказує, що звернувся до суду з позовом до відповідача 22.06.2019 року - до спливу строку позовної давності. Відповідач у відзиві зазначала, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки строк дії картки закінчився, право вимоги у Позивача виникло 28.02.2015 року, однак реалізоване це право було лише 22.06.2019 року, очевидним є пропуск АТ КБ «ПриватБанк» строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України та надала суду заяву, в якій просила застосувати позовну давність. Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної даності, суд виходить з наступного. Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Учасники справи не оспорюють той факт, що відповідно до Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. Застосування строку позовної давності по платіжним картам роз`яснено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року, справа №6-14цс14, де зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст..257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Так, відповідач зазначав, що строк дії карти закінчився. Позивачем належних та допустимих доказів того, що картка, за якою відбулось нарахування заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом, пені та штрафів, та яка, як стверджує позивач була перевипущена та має строк дії до 09.2018 року суду не надано. Згідно із пунктом 2.1.1.2.11. Умов та правил банківських послуг, картка діє до останнього дня місяця, вказаного на лицевому боці картки, включно. Пункт 2.1.1.2.12 Умов та правил банківських послуг, по закінченню строку дії відповідна Карта продовжується на новий строк (шляхом надання Клієнту Карти з новим строком дії), за зверненням Клієнта до Банку відповідно тарифам Перевипуску карти на новий строк відбувається при дотриманні Клієнтом умов обслуговування Карти, передбачених Договором. Крім того, у випадку наявності перевищення Платіжного ліміту по Карті і не погашення його Клієнтом протягом 6 місяців Карта закривається, подальше відновлення Карти можливо лише після повного погашення заборгованості за Кредитом (п. 1.1.7.4. Умов та правил банківських послуг). Таким чином, у разі наявності обставин, передбачених п. 1.1.7.4. Умов та правил банківських послуг, Банк не може видавати Клієнту нову Карту або здійснювати перевипуск старої Карти. Згідно п. 2.1.1.12.4. Умов та правил банківських послуг, строк погашення відсотків по Овердрафту - щомісячно за попередній місяць до 25-го числа. З розрахунку заборгованості наданого позивачем та випискою за карткою № [NUMBER] вбачається, що прострочена заборгованість за кредитом виникла 30.11.2014 р. Позивач звернувся до суду із відповідним позовом 22.06.2019 року. Виходячи з аналізу норм ст. ст. 256, 261, 267 ЦК України, роз`яснень викладених у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року, та з огляду на встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed