Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

представник позивача [PERSON] - адвокат Яцко П.М. звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку. У позовній заяві представник позивача вказує, що 23 березня 2016 року [PERSON] був призначений на посаду налагоджувальника устаткування у виробництві харчової продукції 5-го розряду концервного цеху фасувального відділення ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат». Згідно з наказом № 140к від 30.09.2016 його звільнено з ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» 30.09.2016 за ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). У день звільнення позивачу не виплачено заробітну плату, внаслідок відсутності, зі слів керівництва, грошових коштів. Причиною його звільнення стало постійне та грубе порушення відповідачем норм трудового законодавства щодо своєчасності виплати заробітної плати. З приводу погашення заборгованості по заробітній платі позивач неодноразово у телефонному режимі звертався до керівництва ТОВ «Овруцький МКК», однак його звернення проігноровано та до цього часу з ним повністю не розрахувались. У зв'язку з цим, представник позивача просить стягнути з ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 8874,24 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 30.09.2016 по 20.03.2018 в сумі 63961,92 грн, а всього 72836,16 грн. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Представник позивача адвокат Яцко П.М. направив заяву про розгляд справи без його участі та без участі самого позивача, позов підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» у судове засідання не з'явився, направив відзив, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку у повному обсязі. В обгрунтування відзиву зазначив, що протягом 23.03.2016 по 30.09.2016 позивач дійсно працював у ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» на посаді налагоджувальника устаткування харчової продукції 5-го розряду концервного цеху фасувального відділення. Протягом березня 2016 року по вересень 2016 року він виконував роботи з налагоджування устаткування за цивільно-правовими договорами (договорами підряду). Судова практика дає відмінну ознаку трудових і цивільно-правових відносин: за трудовим договором відповідальність працівника чітко визначена нормами чинного законодавства, тоді як у цивільно-правовому договорі відповідальність встановлюється за згодою сторін. Відтак за цивільно-правовим договором не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство. У даному випадку відносини між позивачем та ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» регулюються двома різними галузями права - цивільним та трудовим, а тому [PERSON] не мав права об'єднувати позовні вимоги, які грунтуються на різних правових підставах в одній позовній заяві. На момент звільнення позивачу були нараховані грошові кошти, які належать йому до виплати, в розмірі 2749,69 грн, що виплачені у повному обсязі, тобто заборгованість по заробітній платі відсутня, тому у даній справі відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження у справі. Загальна сума не виплачених ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» позивачу коштів складає 6124,55 грн. Надані позивачем копії цивільно-правових договорів, зокрема п. 2.1 містять положення про те, що за виконану роботу йому виплачується винагорода за домовленістю в розмірі певної суми, та не містить встановлених строків, протягом яких має бути сплачена винагорода за виконану роботу. Позивач з вимогою про розрахунок за договором підряду до відповідача не звертався, а тому строк виплати винагороди не настав. Відносини між відповідачем та позивачем в частині стягнення винагороди в сумі 6124,55 грн регулюються нормами цивільного законодавства, а не трудового, заробітна плата відноситься до виплат, які передбачені саме трудовим законодавством. У частині стягнення винагороди в сумі 6124,55 грн позивач мав звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості по цивільно-правовому договору (договору підряду), а не про стягнення заробітної плати. Винагорода за цивільно-правовим договором не є заробітною платою, а тому відсутні підстави для нарахування середнього заробітку на суму винагороди за цивільно-правовим договором. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, на підставі наявних у суду доказів. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають до часткового задоволення, з таких підстав. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У відповідності до ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] з 23.03.2016 по 30.09.2016 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» на посаді налагоджувальника устаткування у виробництві харчової продукції 4 розряду консервного цеху фасувального відділення (Наказ № 41-К від 23.03.2016). Згідно записів у трудовій книжці, 30 вересня 2016 року, на підставі наказу № 140-К від 30.09.2016, [PERSON] звільнено за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Зі змісту цивільно-правових договорів від 03.2016, 01.04.2016, 01.05.2016, 01.06.2016, 01.07.2016, 01.08.2018, 01.09.2016, укладених між ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» та [PERSON], вбачається, що позивач взяв на себе зобов'язання виконати роботи по ремонту та налагодженню устаткування, за що відповідач сплачує винагороду у передбаченому у договорах розмірі. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Законодавством України передбачені різні шляхи реалізації цього права. Виходячи з положень КЗпП України та ЦК України, реалізувати своє право на працю можна шляхом укладення трудового договору, контракту або цивільно-правового договору, зокрема: договору підряду, договору доручення, авторського договору та інших цивільно-правових угод. Усі ці договори регулюють суспільні відносини у сфері трудової діяльності осіб, хоча їх правове регулювання істотно відрізняється. У статті 21 КЗпП України визначено поняття трудового договору, а саме це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Цивільно-правовий договір - домовленість (правочин) двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За цивільно-правовими договорами виконавець зобов`язується виконати на свій страх і ризик визначену роботу за завданням замовника. Основа цивільно-правових договорів полягає у тому, що трудові відносини між сторонами за наслідком укладання договору не виникають. Сторонами таких договорів є замовник і виконавець, а не працівник і роботодавець. Таким чином, за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами. Виконавець робіт, на відміну від найманого працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом на роботу. Аналізуючи докази, зокрема записи у трудовій книжці [PERSON] та цивільно-правові договори, які були укладені між позивачем та відповідачем, суд дійшов висновку, що праця позивача у процесі виробництва та виконання трудових функцій, які регламентовані вищевказаними договорами передбачають підпорядкованість правилам внутрішнього розпорядку, до яких відповідно належать і режим роботи, вимоги до робочого місця. Таким чином, вищевказані договори, укладені з між позивачем та відповідачем, мали мету здійснення і забезпечення трудової функції, за якими працівник зобов'язаний був виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї професії, спеціальності, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію у Товаристві. При цьому, після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припинялася. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. З урахуванням поданих письмових доказів до позовної заяви, правовідносини між позивачем та відповідачем є трудовими і в контексті укладених цивільно-правових договорів від 03.2016, 01.04.2016, 01.05.2016, 01.06.2016, 01.07.2016, 01.08.2018, 01.09.2016 та регулюються ст. 24 КЗпП України. Позивач виконував роботу по налагодженню та ремонту устаткування у виробництві харчової продукції та отримував заробітну плату. Розрахункові листки [PERSON], за період з березня 2016 року по серпень 2017 року, свідчать про наявність заборгованості відповідача перед позивачем, як за договором підряду, так і за оплату по годинному тарифу. Позивачем надано два розрахункові листки за серпень 2017 року, в одному з них зазначено, що борг підприємства як на початок місяця, так і на кінець становить 2749,69 грн, в іншому значиться про борг підприємства, як на початок, так і кінець місяця - 6124,55 грн. Дані розрахункові листки не містять відмітки про вид заборгованості, тобто прямо не вказують на нявність заборгованості із заробітної плати чи заборгованості за цивільно-правовими договорами. З наданих [PERSON] розрахункових листків вбачається, що йому не виплачено саме заробітну плату відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні на загальну суму 8874,24 грн. Статтею 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 77 ЦПК України , предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Посилання відповідача у відзиві, як на підставу для відмови у задоволенні позову, щодо виплати [PERSON] нарахованих грошових коштів на момент його звільнення в розмірі 2749,69 грн, а також посилання, що сума не виплачених позивачу коштів, яка складає 6124,55 грн, не відноситься до заробітної плати, не знайшли свого підтвердження належними доказами. Судом встановлено, що заборгованість ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» по заробітній платі позивачу не сплачена та становить 8874,24, з цих підстав позовні вимоги [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995. Абзацом 3 пункту 2 Порядку № 100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якої пов'язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У позовній заяві представником позивача зазначено, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, складає за період з 30.06.2016 по 20.03.2018 в сумі 63691, 92 грн, з розрахунку 297 робочих дні (з часу звільнення та на час подачі позову) х 215,36 грн (середньоденна заробітна плата). Як вбачається з вхідного штампу, дана позовна заява подана до суду 11.09.2018, а не 20.03.2018. Окрім того, до матеріалів позовної заяви не додано належного розрахунку, проведеного у відповідності до встановленого законодавством порядку, а саме із зазначенням кількості робочих чи календарних днів, за вказаний період нарахування середнього заробітку. За таких обставин, суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування позивачем середнього заробітку. Судом приймалися заходи для всебічного, повного дослідження усіх обставин у справі, у зв'язку з чим визнавалась обов'язкова участь як позивача, так і відповідача у судовому засіданні, але у судове засідання вони не з'явилися, поважності причин неявки суду не повідомили. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні [PERSON] в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при подачі даного позову до суду. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позову, який згідно відмітки вхідної кореспонденції надійшов до суду 11.09.2018, тому з відповідача належить стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

Outcome: partial