Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з позовом до Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок із усіма належними до нього господарськими спорудами та будівлями розташованого за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що вона народилася [INFO] її батьками являлися [PERSON], [PERSON] [INFO] померла її мати [PERSON], а [INFO] помер батько [PERSON] На час смерті батьків позивача у вищезазначеному будинку були зареєстровані та проживали позивач [PERSON] та її донька [PERSON]. Після смерті батьків позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів у батьків на спадкове майно. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд позов задовольнити. Представник відповідача Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області в судове засідання не з'явився. Від селищної ради на адресу суду надійшла заява, згідно якої просять розглянути справу без участі їх представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд робить наступні висновки. [PERSON] народилася [INFO] в с.Чинадієво Мукачівського району Закарпатської області, що підтверджується ксерокопією паспорта (а.с.6) Батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER], а.с.8). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого виконкомом Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, [PERSON] померла [INFO], актовий запис № 102 (а.с.10). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого виконкомом Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, [PERSON] помер [INFO], актовий запис № 66 (а.с.11). Відповідно до положень ст.100 та ст.101 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, який діяв на час володіння померлими батьками позивача спірного житлового будинку, громадяни могли мати у власності житловий будинок. Статтею 100 ЦК Української РСР визначалось, що в особистій власності громадян може бути зокрема і жилий будинок. При цьому, глава десята цього кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Та навпаки, ст.128 ЦК Української РСР визначався момент виникнення права власності у набувача майна за договором з моменту передачі речі. Відповідно до ст.134 ЦК Української РСР відчуження жилого будинку, що знаходиться в сільській місцевості можливо було лише за умови, коли громадянину в установленому порядку надається в користування земельна ділянка при будинку. До серпня 1992 року оформлення права власності на ці будинки проводили органи місцевого самоврядування на основі висновку про технічний стан будинку, складений у бюро технічної інвентаризації і документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований зазначений об'єкт, відповідно до листа Держбуду від 23.03.1999 року та п. 3 постанови Кабінету Міністрів від 09.09.2009 року № 1035 «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, спорудженими без дозволу на будівництво». Та після прийняття Верховною Радою Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» ці об'єкти приймають в експлуатацію як самовільно побудовані, але відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність осіб. Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Це означає, що правові засади прийняття в експлуатацію об'єктів, побудованих до 05.08.1992 року, відсутні. До того ж, як роз'яснює Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Інформаційному листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, у період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року державна реєстрація нерухомого майна не проводилася в сільській місцевості, а право власності на житловий будинок підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради. Забудовником будинку за адресою [ADDRESS] згідно довідки виданої виконкомом Чинадіївської селищної ради від 18.04.2018 року № 868, була [PERSON]. Даний факт також підтверджується зведеним актом вартості будівель і споруд. Вказаний будинок було побудовано в 1974 році. (а.с.18, 19). Позивачем було виготовлено Технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS]. Даний технічний паспорт виготовлений 06 березня 2018 року (а.с.12-14). Відповідно до пункту 4 зазначеної Інструкції Мінкомгоспу УРСР 31.01.1966 р. реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності, та розташовані в межах міст і селищ міського типу УРСР. Тобто, Інструкцією не встановлювався обов'язок щодо реєстрації будинків та домоволодінь, розташованих у селі. Проте, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання ним актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт під час дії якого вони настали або мали місце. Зазначені вище документи, свідчать про належне володіння [PERSON] майном, яке було набуте ним на законних підставах, не є самочинним будівництвом та має усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент набуття у власність цього майна. Після смерті [PERSON], яка померла [INFO], спадкування здійснювалось за законом, однак в будинку були зареєстровані та проживали батько позивача [PERSON] (який помер [INFO]), позивач [PERSON] та доньки позивача [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою виконкому Чинадіївської сільської ради № 365 від 02.02.2018 року (а.с.16). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Від спадщини на вищевказане будинковолодіння [PERSON] (померлий) та його донька [PERSON] не відмовлялися, фактично її прийняли, оскільки проживали зі спадкодавцем і залишилися проживати в спадковому будинку, утримували його. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. З метою оформлення своїх спадкових прав позивач звернулася до приватного нотаріуса Мукачівського районного нотаріального округу Лукач Т.М. про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва на спадщину у зв'язку з тим, що вчинення такої нотаріальної дії суперечить законові та подані не всі відомості та документи, необхідні для вчинення такої нотаріальної дії (а.с.15) . Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено право звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадщину. ВССУ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» також зазначив, що коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку; за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Листом Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21.02.2005 року у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена, або коли правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Відповідно ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою на якій вони розміщені. Згідно ст. 1296 ч.3 цього Кодексу відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Враховуючи доводи позивача, що викладені в позовній заяві, а також наявні в матеріалах справи підтверджуючі докази, суд вважає, що за [PERSON] слід визнати право власності на житловий за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. Таким чином позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Вимоги про відшкодування судових витрат позивачем не ставилось, тому такі слід віднести за її рахунок.

Outcome: approved