Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що 24 вересня 2013 року між КС «Можливість» та [PERSON] був укладений договір кредиту №514 на суму 4 000 грн. строком на 18 місяців. За умовами кредитного договору позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити за його використання відсотки в розмірі 42,34 % річних згідно із встановленого договором графіку щомісячного повернення кредиту та відсотків. Також умовами договору було передбачено, що в разі несвоєчасного надходження планового платежу, вказаний кредит з четвертого дня прострочення визнається ризиковим та встановлюється відсоткова ставка за договором, яка дорівнює 365 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідач натомість ухиляється від виконання своїх зобовязань внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 23 536,84 грн., яку представник позивача просить стягнути з відповідача разом із судовими витратами. В подальшому позивач уточнив позовну заяву просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором кредиту № 514 від 24 вересня 2013 року, яка станом на 15 березня 2018 року складає 6368,60 гривень, з яких 1670,53 гривень основний борг, 488,33 гривень відсотки, 4209,74 гривень додаткові проценти, а також судовий збір в розмірі 1762 гривень. 23 грудня 2020 року позивач уточнив свої позовні вимоги, в остаточній редакції яких вказував на те, що станом на 15 березня 2018 року заборгованість відповідачки за договором кредиту № 514 від 24 вересня 2013 року складає 6 368 грн. 60 коп., з яких: 1 670 грн. 53 коп. основний борг (з 24.09.2013 року по 25 липня 2014 року), 488 грн. 33 коп. відсотки (з 24.09.2013 року по 24.03.2015 року та 4 209 грн.74 коп. додаткові проценти (з 16.07.2014 року по 24 березня 2015 року). Вказану суму просив стягнути з відповідачки. Також посилався на те, що строк позовної давності позивачем не пропущено, так як в укладеному між сторонами кредитному договорі №514 визначено, що останнім днем договору є 24 березня 2015 року. 15 грудня 2020 року відповідач надав відзив, в якому посилався на те, що заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 червня 2018 року вже було стягнуто з неї на користь позивача суму заборгованості за укладеним кредитним договором станом на 15 березня 2018 року в розмірі 23 536 грн.84 коп., з яких 1 670 грн.53 коп. - заборгованість за кредитом, 65 грн.80 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, 21 800 грн. 42 коп. - проценти за підвищеною процентною ставкою за прострочення платежів, а також судовий збір в сумі 1 762 грн. Згідно інформації про утримання № 312 від 21 вересня 2020 року, наданої ПрАТ «Азовелектросталь» за місцем її роботи, з жовтня 2013 року по червень 2014 року з її зробітної плати на користь позивача було утримано 2 773 грн., тобто навіть більше ніж передбачено Графіком розрахунків. За період з жовтня 2013 року по червень 2014 року включно вона сплачувала всі передбачені умовами Договору платежі, тому позовні вимоги за цей період є безпідставними. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості в частині основного боргу за період з 24 вересня 2013 року по 25 липня 2014 року включно у сумі 1 670 грн. 53 коп., в частині відсотків за період з 24.09.2013 року по 11.03.2015 року та в частині стягнення додаткових відсотків за період з 16.07.2014 року по 11.03.2015 року просить застосувати строк позовної давності, так як позивачем такий строк пропущено. Крім того, зазначила, що на виконання заочного рішення з її заробітної плати на користь позивача за період з 01.08.2020 року по 31.12.2020 року вже було утримано 4 263 грн. 86 коп. Представник позивача Козлов М.Ю., який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав, наведених у відзиві та просили відмовити в позові повністю. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає позов необґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно вимог ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). За правилами ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що 24 вересня 2013 року між Кредитною спілкою «Можливість» та [PERSON] був укладений договір кредиту № 514 за умовами якого останній був наданий кредит в сумі 4000 гривень, строком на 18 місяців, з 24.09.2013 року по 24.03.2015 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 42,34 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування. Позичальник, у даному випадку [PERSON] , зобов`язалася вчасно здійснювати платежі щодо погашення кредиту і процентів, нарахованих за користування кредитом, відповідно до графіку розрахунків (п.п.1.1, 1.2, 2.1, 2.3, 3.1, 5.1.3 договору (а.с.7). Відповідно до п.3.7 вказаного договору, за будь - яких умов, у разі несвоєчасного надходження (прострочення) планового платежу повністю або частково з четвертого дня прострочення, цей кредит має визнаватися кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком процентна ставка за цим кредитом встановлюється у розмірі 365 % річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. При цьому позичальник [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитного договору, графіком розрахунків за ним, та погодилася із ними, що підтверджується її особистим підписом у договорі. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 червня 2018 року з відповідачки [PERSON] було стягнуто на користь позивача суму заборгованості за укладеним кредитним договором станом на 15 березня 2018 року в розмірі 23 536 грн.84 коп., з яких 1 670 грн.53 коп. - заборгованість за кредитом, 65 грн.80 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитними коштами, 21 800 грн. 42 коп. - проценти за підвищеною процентною ставкою за прострочення платежів, а також судовий збір в сумі 1 762 грн. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором кредиту, наданого до уточненої позовної заяви загальна сума заборгованості [PERSON] станом на 15 березня 2018 року становить 6368,60 гривень, з яких 1670,53 гривень заборгованість за кредитом, 488,33 основний борг, 4209,74 додаткові проценти, нараховані на підставі п. 3.7 договору. Згідно графіку розрахунків, з 24 жовтня 2013 року по 24 березня 2015 року відповідач була зобов`язана сплатити позивачу 5 468 грн. 60 коп., з яких 4 000 грн. тіло кредиту, 1 468 грн. 60 коп. - проценти за користування кредитом. Сплата зазначеної суми повинна здійснюватися щомісяця по 304 грн. за період з 24 жовтня 2013 року по 24 березня 2015 року, а останні 300 грн. оплатити не пізніше 24 березня 2015 року. Таким чином за період з жовтня 2013 року по червень 2014 року за умовами кредитного договору відповідач повинна була сплатити 2 736 грн. Згідно інформації про утримання № 312 від 21 вересня 2020 року, наданої ПрАТ «Азовелектросталь» за місцем роботи відповідачки, з жовтня 2013 року по червень 2014 року з її зробітної плати на користь позивача було утримано 2 773 грн. Суд врахувавши наведене приходить до висновку про те, що підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачки на користь позивача за період з жовтня 2013 року по червень 2014 року немає. Відповідно до ст.ст.256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно вимог ст.ст.260-261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки сплата кредиту у лютому 2015 року відповідачкою повинна була здійснена не пізніше 24 лютого 2015 року, останнім днем звернення до суду позивачем з позовом про стягнення заборгованості за цей місяць є 25 лютого 2018 року, а останні дні строку звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за періоди з липня 2014 року по січень 2015 року включно закінчилися ще раніше. Позивач звернувся до суду 12 березня 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності. Враховуючи наведене, а також заяву відповідача про застосування строку позовної давності, за відсутності поважності причин пропуску такого сроку зі сторони позивача, суд приходить до висновку про відмову в позові про стягнення заборгованості, процентів та додаткових процентів з відповідача за період з 24 липня 2014 року по 24 лютого 2015 року включно, саме з цієї підстави. Як вбачається з п.2.1 укладеного між сторонами Договору, строк його дії складає 18 місяців фактичних з 24.09.2013 р. по 24.03.2015 р., тобто 24.03.2015 року строк дії договору закінчився та кредитні правовідносини між сторонами припинилися. Іншими умовами не передбачено можливості нарахування будь-яких відсотків поза межами строку його дії та не зазначено, що Договорів взагалі продовжує діяти після 24 березня 2015 року. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з п.2.1 укладеного між сторонами Договору, строк його дії складає 18 місяців фактичних з 24.09.2013 р. по 24.03.2015 р., тобто 24.03.2015 року строк дії договору закінчився та кредитні правовідносини між сторонами припинилися. Іншими умовами не передбачено можливості нарахування будь-яких відсотків поза межами строку його дії та не зазначено, що Договір взагалі продовжує діяти після 24 березня 2015 року За таких обставин нарахування позивачем відсотків починаючи з 25.03.2015 року не відповідає умовам Договору та вимогам чинного законодавства України. Такий висновок відповідає вимогам п.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), відповідно до якого право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у випадку пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Таким чином, позовні вимоги про стягнення додаткових відсотків за період з 25.03.2015 року по 15 березня 2018 року є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, на виконання заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 червня 2018 року із заробітної плати відповідачки [PERSON] було утримано заборгованість в сумі 4 263 грн.86 коп. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, тому підстав для стягнення судового збору з відповідачки немає.

Outcome: dismissed