Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Представник позивача 25.07.2013 року звернувся з позовною заявою, в якій просив витребувати від ПП «Інфоземсервіс» на користь [PERSON] належний останньому літак АН-2, 1986 року виготовлення, розпізнавальний знак [NUMBER], заводський номер [NUMBER], а також стягнути з ПП «Інфоземсервіс» на користь [PERSON] суму заборгованості (упущеної вигоди) у розмірі 540000 грн. та судові витрати. Зазначав, що позивачу [PERSON], який має свідоцтво комерційного пілота та загальний льотний стаж 45 років, на підставі свідоцтва про право власності від 21.10.2004 року належить літак АН-2, 1986 року виготовлення, розпізнавальний знак [NUMBER], заводський номер [NUMBER], призначення - сільськогосподарське, яким він розпоряджався для власних потреб та надавав послуги підприємствам та населенню з оброблення сільськогосподарських угідь. Так, в 2012 році до позивача [PERSON] звернулося Приватне підприємство «Інфоземсервіс» в особі директора Бурик А.В., яка запропонувала надати даний літак АН-2 в лізинг для потреб ПП «Інфоземсервіс», яке займається сільським господарством. Літак АН-2 фактично був переданий ПП «Інфоземсервіс» за актом від 25.04.2012 року приймання-здавання до підписання договору лізингу, умови якого були сторонами усно погоджені та невід'ємною частиною якого він мав бути. Після спливу близько місяця позивач неодноразово звертався до директора підприємства з вимогою укласти договір або повернути належний йому літак АН-2. У 2012 році позивач поштою отримав від ПП «Інфоземсервіс» договір лізингу 05/01-12 від 01.05.2012 року, проте умови по договору не співпадали з умовами договору, які було погоджено при їх зустрічі, і тому даний договір лізингу не був підписаний зі сторони позивача [PERSON] Тому позивач усно звернувся до ПП «Інфоземсервіс» з вимогою негайно повернути йому належний йому літак АН-2, чого зроблено не було і директор спілкування стала уникати. При цьому позивач встановив, що в надісланих йому копіях документів акт приймання-передачі літака АН-2 від 23.04.2012 року, укладений, нібито, між ним та ПП «Інфоземсервіс», підписаний за нього іншою особою, і за змістом є ідентичним тому, який він підписав 25.04.2012 року, але має іншу дату та містить в тексті дописування, яке дозволяє ПП «Інфоземсервіс» передачу літака АН-2 в оренду. За його зверненням 07.06.2013 року Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України в Київській області було проведено експертне дослідження, висновоком якого було встановлено, що підпис в графі «здав» в акті приймання-передачі літака АН-2 від 3.04.2012 року виконаний, ймовірно, не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням. Такі неправомірні дії з боку відповідача призвели до можливості укладання договору оренди літака АН-2 з іншим підприємством та отримання прибутку, тоді як позивач жодного платежу не отримував. Тобто, позивача фактично було позбавлено літака, який йому належить, та позбавлено права на розпоряджання своїм майном, а саме здавання даного літака в оренду з метою заробітку, що є упущеною вигодою. Позивач посилався на те, що він з підприємцем [PERSON] за попередньою домовленістю мали наміри у термін до 31.06.2012 року укласти строком на 3 роки договір оренди літака, за умовами якого сторони погодилися, що ціна оренди літака АН-2, 1986 року виготовлення, буде становити - 15 000,00 грн. за кожний місяць оренди. Тобто, загальна вартість оренди літака за 3 роки повинна була становити 540 000 грн. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, але заявили клопотання про зменшення позовних вимог в частині розміру упущеної вигоди до 142241,33 грн., виходячи з умов запропонованого відповідачем договору лізингу 05/01-12 від 01.05.2012 року щодо вартості оренди літака, який використовувався відповідачем та приносив йому прибуток. Так, що стосується збитків (упущеної вигоди), то представник позивача вважав, що, оскільки відповідачем не було надано жодного доказу того, за яку суму вищевказаний літак АН-2 здавався відповідачем в оренду, то слід виходити з умов договором лізингу №05/01-12 від 01.05.2012 року, який був запропонований та підписаний ПП «Інфоземсервіс», п.п.1.1., 4.1. якого передбачена передача у виключно платне та строкове з 25.04.2012 року по 25.04.2015 року користування майном - літаком АН-2, договірна вартість якого визначена у розмірі 240 000,00 грн. Тобто, з розрахунку 219,17 грн. за день (240 000 грн. : 1095 днів (3 роки) упущена вигода становить за період з 24.05.2012 року по 03.02.2014 року (649 днів х 219,17) 142 241,33 грн. Представник відповідача в судовому засіданні, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими, просив відмовити у задоволенні позову повністю та, в свою чергу, 10.10.2013 року пред'явив зустрічний позов, у якому, посилаючись на правила ст.ст.218, 220 ЦК України, просив визнати дійсним договір лізингу, укладений 23.04.2013 року між позивачем та Приватним підприємством «Інфоземсервіс» у вигляді акту приймання-передачі, відповідно до якого позивач передав, а підприємство прийняло у користування майно у складі: - літак АН-2 с/г [NUMBER], заводський номер [NUMBER] (дата випуску 17.12.1986 року); - двигун [NUMBER] (дата випуску 22.04.1971 року); - повітряний гвинт АВ -2 серія [NUMBER] (дата випуску 1979 року); - агрегати літака та двигуна з формулярами. Обґрунтовував свої позицію нормами ст. 639 ЦК України, за якими, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Після зменшення позивачем позовних вимог з посиланням на договір Лізингу 05/01-12 від 01.05.2012 року, представник відповідача, приймаючи це як доказ існування договірних відносин між сторонами, просив визнати дійсним договір лізингу, укладений 23.04.2012 року між позивачем та Приватним підприємством «Інфоземсервіс» та оформлений у вигляді письмового документу «Договір лізингу № 05/01-12 від 1 травня 2012 року», відповідно до якого позивач, а підприємство прийняло у користування літак АН-2, агрегати літака та двигуна з формулярами. Вимоги обґрунтовував тим, що 23.04.2012 року сторонами був підписаний акт приймання - передавання повітряного судна (літака) типу АН-2 с/г № ІЖ-УІТ, заводський номер [NUMBER] (дата випуску 17.12.1986 року), двигун [NUMBER] (дата випуску 22.04.1971 року), повітряний гвинт АВ - 2 серія [NUMBER] (дата випуску 1979 року), агрегати літака та двигуна з формулярами. Сторони погодили, що цей акт є невід'ємною частиною договору лізингу, який вони домовилися підписати в термін, не пізніше 01.05.2012 року. Таким чином, представник вважає, що сторони визначили для себе умови договору лізингу як укладеного, а зобов'язання як погоджене, оскільки позивач не висловив жодної претензії чи вимоги до відповідача, демонструючи мовчазну згоду за досягнутою раніше домовленістю, істотною умовою якого є тільки одна умова - умова про предмет договору. Посилається, що в будь - якому разі позивач добровільно передав майно у володіння і користування відповідачеві, тому, навіть, без укладення договору лізингу, йдеться про двосторонній вступ у зобов'язальні правовідносини з передачі речі у користування. В подальшому одна із сторін ухилилася від засвідчення договору підписом та надання договору нотаріальної форми, незважаючи на те, що надалі вчинила дії на виконання досягнутої домовленості. Крім того, будь-яких вимог щодо повернення майна або ж про відмову від договору позивач не ставив, а тому вважає, що позивач припустився передчасного звернення до суду та невірно обрав спосіб захисту права, оскільки в даному разі позивач може ставити вимогу або ж про стягнення коштів за користування майном, або ж про відмову від договору (його розірвання). При цьому представник відповідача підкреслив, що відповідач ніколи не заперечував права власності позивача, а також готовий провести розрахунок за користування майном за першою виставленою вимогою позивача. Отже, представник відповідача стверджував, що останній не оспорює право власності позивача, але примусово не позбавляв позивача і не обмежував його у праві власності, а позивач самостійно і добровільно передав своє майно відповідачеві. Представник третьої особи ТОВ «Глобал Ейр Компані» в судове засідання не з'явився, заінтересованості в участі в розгляді справи не виявив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 317, ч.3 ст.319. ч.1 ст.321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено та визнано в судовому засіданні сторонами, що на підставі свідоцтва про право власності від 21.10.2004 року позивачу належить літак АН-2, 1986 року виготовлення, розпізнавальний знак [NUMBER], заводський номер [NUMBER], варіант призначення - сільськогосподарський. 25.04.2012 року на підставі акту приймання-передачі позивач передав, а Приватне підприємство «Інфоземсервіс» прийняло у користування майно у складі: - літак АН-2 с/г [NUMBER], заводський номер [NUMBER] (дата випуску 17.12.1986 року); - двигун [NUMBER] (дата випуску 22.04.1971 року); - повітряний гвинт АВ -2 серія [NUMBER] (дата випуску 1979 року); - агрегати літака та двигуна з формулярами. Даний акт був визначений як невід'ємна частина договору лізингу, який сторони домовилися підписати в термін, не пізніше 01.05.2012 року. Приватним підприємством «Інфоземсервіс» був направлений такий договір, скріплений підписом та печаткою відповідача, але позивач не підписав даний договір з тих мотивів, що його умови не відповідали тим, щодо яких попередньо була досягнута згода. Представник відповідача визнав, що позивачем договір не був підписаний. Однак, на його думку, з огляду цивільне законодавство єдиною істотною умовою договору найму є тільки умова про предмет договору, який, як вбачається з акту приймання - передачі, був чітко визначений, і переданий відповідачеві на умовах погодженого договору лізингу, тобто, згода щодо предмету договору між сторонами була досягнута. За таких обставин просив визнати цей правочин дійсним, хоча позивач не визнавав факт існування зобов'язальних відносин між ним та відповідачем. Так, за договором лізингу (ст.806 ЦК) одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Таким чином, за змістом вказаної норми істотними умовами договору лізингу, окрім його предмету, є його строк та оплата, оскільки такий договір завжди є оплатним і плата (лізинговий платіж) узгоджується сторонами в договорі лізингу, і нарешті, договір лізингу є строковим. Тобто, умови про ціну і строк договору, які сторонами не були належним чином узгоджені ні в договорі лізингу, ні в акт приймання - передавання від 23.04.2012 року, віднесені законом до істотних умов договору лізингу. Також, якщо договір лізингу передбачає придбання предмета лізингу лізингодавцем, як в даному випадку, то його відносини з продавцем регулюються відповідними положеннями про договір купівлі-продажу. Обов'язковому нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації підлягають договори лише у випадках, встановлених законом. Але на вимогу фізичної або юридичної особи будь-який договір з її участю може бути нотаріально посвідчений (ст. 209, ст. 210 ЦК України). А договір лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (ст. 640 ЦК України). Відповідно до ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Між тим, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню та не був підписаний обома сторонами, є таким, що не є укладеним і не створює прав та обов'язків для сторін, а тому вимоги щодо визнання укладеного 23.04.2012 року договору у вигляді письмового документу «Договір лізингу № 05/01-12 від 1 травня 2012 року» дійсним, заявлені в зустрічному позові, не відповідають нормам матеріального права і можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, та не підлягають задоволенню. Таким чином, посилання представника відповідача на норми зобов'язального права суд вважає неправомірними та надуманими, направленими на спотворення дійсних обставин та намагання уникнення відповідачем цивільно-правової відповідальності. Щодо акту приймання - передачі від 23.04.2012 року, в тексті якого зроблено вставку, яка дозволяє передачу літака АН-2 в оренду, на що позивач не погоджувався, то позивач стверджував, що він скріплений не його підписом, а підробленим. У зв'язку із запереченням позивачем факту підписання ним акту приймання-передачі від 23.04.2012 року ухвалою від 02.12.2013 року по справі була призначена судова почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. За повідомленням від 03.01.2014 року Київського науково-дослідного інституту судових експертиз судово-почеркознавче дослідження проводяться лише при наданні оригіналів документів, а оригіналу вказаного акту сторонами суду не було надано та наявна в матеріалах справи копія документу не є посвідченою з оригіналом у встановленому порядку, тому судово-почеркознавче дослідження не було виконано. При цьому сторони були попереджені про встановлені ч.1 ст. 146 ЦПК України наслідки ухилення від участі в експертизі. Виходячи з того, що правомірність володіння літаком мав доводити відповідач, правовою підставою якого його представник визнавав саме акт приймання-передачі від 23.04.2012 року, то наслідки ухилення від участі в експертизі шляхом не надання оригіналу акту мають бути застосовані до відповідача шляхом визнання обставин щодо не укладення 23.04.2012 року сторонами будь-якого договору та відсутності правових підстав перебування у володінні відповідача спірного літака. Позивач не заперечував добровільної передачі літака на підставі акту приймання - передавання від 25.04.2012 року в межах договору лізингу, який сторони домовились в подальшому укласти як правову підставу володіння відповідача літаком. Разом з тим, такий договір укладений сторонами не був, але і на вимогу позивача відповідач, не дивлячись на завіряння його представника протягом судового розгляду про визнання права власності позивача на літак і готовність здійснення розрахунку за користування ним та надану судом можливість мирного врегулювання спору, не повернув отримане від позивача майно та розрахунок не провів, чим завдав позивачу збитків. Згідно зі ст. 400 ЦК України недобросовісний володілець зобов'язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов'язку заінтересована особа має право пред'явити позов про витребування цього майна. Крім того, ст. 1212 ЦК України вказує, що особа зобов'язана повернути безпідставно придбане або безпідставно збережене майно. Такий же обов'язок виникає, коли підстава, на якій придбане майно, згодом відпала. При цьому правила ст. 1212 ЦК України не ставлять обов'язок повернути безпідставно придбане чи збережене майно в залежність від добросовісності чи недобросовісності набувача майна. На підставі вищезазначеної норми вбачається, що навіть, якщо майно було набуте за правової підстави, наприклад, як у даному випадку, шляхом добровільної передачі позивачем відповідачу літака, що знайшло відображення у акті приймання-передачі від 25.04.2012 року, проте згодом власник забажав повернути належне йому на праві власності майно в своє володіння, то останній зобов'язаний за вимогою власника майна повернути відповідне майно. Відсутність в позовній заяві посилання на вищезазначені норми права не обмежує суд в їх застосуванні, виходячи з викладених позивачем обставин, а не зазначення конкретних норм. Так, згідно з п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставами позову, який відповідно до ст.ст. 31, 215 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму права. Тому в разі посилання позивача не ту норму закону суд, виходячи з підстав позову, застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди позивача, оскільки правом на застосування певної норми права наділений суд, враховуючи публічність цивільного процесуального права. Отже, оскільки позивач є власником літака, що визнається сторонами та підтверджується матеріалами справи, а й відповідно наділений правом вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майно на власний розсуд, то з огляду на вище викладене, суд вважає за необхідне усунути перешкоди у здійсненні позивачем права користування та розпорядження своїм майном шляхом витребування його у відповідача та передачі власнику. Крім того, цивільне законодавство містить класичне правило про повернення набувачем доходів від використання майна, відповідно до якого особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про безпідставність набуття такого майна, тобто доходи, які безпідставний набувач реально одержав або міг одержати. Між тим, використання відповідачем літака побічно підтверджується наявною в матеріалах справи копією договору № 02-04-12 на оренду повітряного судна АН-2, реєстраційний номер ([NUMBER]) від 23.04.2012 року, укладеного відповідачем з ТОВ «Глобал Ейр Компані», підписаного сторонами, та на виконання якого останніми був складений акт приймання-передачі повітряного судна [NUMBER] від 23.04.2012 року. Однак відповідачем не було надано відомостей щодо розміру отриманого прибутку ПП «Інфоземсервіс» за рахунок використання літака. Разом з тим, в ст. 22 ЦК України неодержані особою доходи, які названі упущеною вигодою як різновид збитків, може застосовуватися не лише в зобов'язальних, а й в інших правовідносинах. Так, відповідно до приписів ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються збитки, які б могли бути реально отримані особою за звичайних обставин, якби її право не було порушене, тобто ті доходи, які вона недоотримає внаслідок порушення її цивільного права. При цьому позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто втрачена вигода розглядається я гарантований, безумовний та реальний доход. При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування можливості отримання грошових сум в тому випадку, якби зобов'язання було виконане належним чином. Її розмір має бути підтверджений обґрунтованим розрахунком та відповідними доказами. Отже, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначеного літака. Судом встановлено, що вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку у зв'язку із використанням літака з урахуванням періоду та вартості майна, яке відповідачем не повертається та використовується до теперішнього часу без відповідної правової підстави і за використання якого відповідач жодної оплати, навіть, запропонованої ним самим за проектом договору лізингу, позивачу не здійснив. Таким чином, вказані розрахунки побудовані на очікуваннях отримання певного доходу та підтверджені відповідними документами, що свідчать про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинен був отримати позивач, а можливо і більше, якщо б відповідач безпідставно не утримував належне позивачу майно, що позбавило позивача отримати справедливу винагороду. З огляду на наведені вище обставини, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача вимоги позивача про зняття арешту з автомобіля є безпідставними та задоволенню не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved