Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2015 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування та проживання в службовому житловому приміщенні в кв. №3 буд. №Г-3 по вул. Шевченка 1 в с. Катюжанка Вишгородського району Київської області, що знаходиться на території\~ Державного навчального закладу «Катюжанське вище професійне технічне училище» та усунуто перешкоди позивачу в користуванні вказаним службовим житловим приміщенням, шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Оскільки члени сімї [PERSON] відмовляються в добровільному порядку звільнити службове приміщення, позивач просить визнати їх таким, що втратили право користування вказаним приміщенням та усунути перешкоди в користуванні вказаним службовим житловим приміщенням, шляхом їх виселення без надання іншого житлового приміщення. Також просив стягнути з відповідачів судові витрати, повязані з наданням юридичних послуг адвоката в розмірі 6\~300 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з викладених у ньому підстав та просив про його задоволення. Відповідачка та третя особа, будучи неодноразово повідомленими про розгляд справи, до суду не прибули. Оскільки суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи, на підставі ст. 169 ЦПК України, в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути на підставі наявних доказів в заочному порядку. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що [PERSON] наказом № 27-к від 03 серпня 2004 року зарахований на посаду майстра виробничого навчання до Катюжанського ПТУ-21, яке згодом реорганізоване у Державний навчальний заклад «Катюжанське вище професійне училище». Згідно рішення виконавчого комітету Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області №106 від 05 грудня 2005 року, [PERSON], зі складом сімї з трьох осіб - у зв'язку з виробничою необхідністю на час виконання службових обов'язків у Держаному навчальному закладі «Катюжанське вище професійне училище», надано службову квартиру №3 буд. №Г-3 по вул. Шевченка 1 в с. Катюжанка Вишгородського району Київської області, що знаходиться на території\~ Державного навчального закладу «Катюжанське вище професійне технічне училище». До складу сімї [PERSON] входили його дружина [PERSON] та син [PERSON], 24 січня 2003 року. 05 грудня 2005 року на підставі рішення виконкому Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області № 106 від [PERSON] видано ордер № 5 на сім'ю з трьох чоловік на право зайняття житлового приміщення жилою площею 20,0 кв.м., яке складається з ізольованої службової квартири №3 буд. №Г-3 по вул. Шевченка 1 в с. Катюжанка Вишгородського району Київської області. 29 червня 2011 року у сімї народився другий син [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва серії 1-ОК №193470. Наказом ДНЗ «Катюжанське вище професійне училище» №39 від 05 липня 2013 року [PERSON] звільнено з займаної посади за п. 3 ст. 41 КЗпП України (за вчинення аморального проступку, несумісного із продовженням роботи, пов'язаної з виховними функціями). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2015 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування та проживання в службовому житловому приміщенні в кв. №3 буд. №Г-3 по вул. Шевченка 1 в с. Катюжанка Вишгородського району Київської області, що знаходиться на території\~ Державного навчального закладу «Катюжанське вище професійне технічне училище» та усунуто перешкоди позивачу в користуванні вказаним службовим житловим приміщенням, шляхом виселення [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Оскільки вказане рішення суду набрало законної сили, воно згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для вирішення цієї справи. Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових, рішенням виконавчого комітету районної міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України вказано, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом Відповідно до ст. 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення. Отже всі відповідачі є членами сімї [PERSON], які підлягають виселенню разом з останнім згідно ст. 124 ЖК України. Згідно акту від 22 грудня 2015 року сімя [PERSON] в службовій квартирі постійно не проживає, однак відповідачі її все ще займають та не звільнили, ключі від квартири позивачу не передано. 12 грудня 2015 року позивач предявив виконавчий лист №363/2935/14-цпро виселення [PERSON] для виконання до Відділу державної виконавчої служби Вишгородського районного управління юстиції в Київській області. З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено право позивача вимагати визнання членів сімї [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням та на усунення перешкод в користуванні майном шляхом їх виселення. Відтак предявлені вимоги про це ґрунтуються на вимогах Закону і підлягають задоволенню. Крім того, представником позивача представлено документальне підтвердження понесених судових витрат на оплату судового збору за подання вказаного позову, які слід покласти на відповідачку [PERSON] Що стосується стягнення судових витрат повязаних з наданням юридичних послуг адвоката, то підстав для цього судом не встановлено. За змістом вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах вираховується, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та з огляду на кількість годин участі особи, яка надає правову допомогу в судовому засіданні, ознайомлення з матеріалами справи у суді. Тобто критерієм визначення компенсації витрат є безпосередня погодинна участь особи в розгляді справи судом та в суді. Встановлено, що згідно журналу судового засідання адвокат [PERSON] брав участь у судовому засіданні 14 вересня 2015 року з 10 год. 08 хв. по 10 год. 16 хв. (тобто лише 8 хв.), коли розгляд справи відкладено. Дані про іншу участь цього адвоката в розгляді справи в суді відсутні. Крім того, подана стороною відповідача квитанція про понесені витрати в цій частині (6 300 грн. за оплату послуг адвоката [PERSON]Д.) не є допустимим і належним доказом в розумінні вимог ст.ст.\~57-60 ЦПК України. Зокрема, вказаний документ всіх необхідних для платіжного документа реквізитів не містить і вимогам Порядку ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою НБУ № 637 від 15 грудня 2004 року не відповідає. Таким чином, підстав для компенсації судових витрат на правову допомогу адвоката, передбачених Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» в суді не встановлено. На підставі викладеного і

Outcome: approved