Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

Представник позивача Акціонерного товариства «Таскомбанк» - Подановський Т. Р., звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № KF36330 від 03.10.2005 року у розмірі 128 753, 99 дол. США та стягнути з відповідачів понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 03.10.2005 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № KF36330 з додатками, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 312 000 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 02.10.2025 року під 13,5 % річних. У якості забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № KF36330 від 03.10.2005 року з [PERSON] було укладено Договір Поруки № PO84731 від 03.10.2005 року, згідно якого у випадку порушення боржником своїх зобов`язань перед кредитором за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Банком виконано свої зобов`язання за кредитним договором та видано відповідачу обумовлену суму коштів, проте останній не виконує належним чином взятих на себе зобов`язань. Загальний розмір заборгованості становить 128 753, 99 доларів США, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на 21.01.2020 року 3 132 030, 93 грн., з яких 128 753,99 доларів США - заборгованість по тілу кредиту (у т.ч. прострочена 14 500, 48 доларів США). Дану суму позивач просить стягнути у примусовому порядку солідарно з відповідачів. Окрім цього, представник позивача АТ «Таскомбанк» - Подановський Т. Р. разом із позовною заявою подав до суду клопотання про забезпечення позову, яке ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.02.2020 року задоволено та ухвалено накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] , зокрема: будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер: 26833535 (а.с. 140-141). Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 07.02.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою Акціонерного товариства «Таскомбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Розгляд справи постановлено проводити у порядку загального позовного провадження (а.с. 142). Представник відповідача-2 [PERSON] - адвокат Посікіра Р. Р. подав до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що вважає заявлений позов безпідставним, просить суд відмовити у задоволенні позову до [PERSON] (а.с. 199-202). 31.07.2020 року Представник позивача АТ «Таскомбанк» - Подановський Т. Р. подав до суду відповідь на відзив у якому не погодився із відзивом на позовну заяву та надав копію Договору про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого 05.10.2005 року Левченко Л. Г., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за № 2980 від 30.11.2007 року. Позивач у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, однак представник позивача подав клопотання, яким просив проводити розгляд справи за відсутності позивача, окрім цього зазначив, що проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, причини неявки суд не повідомили, хоча про місце, дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд ухвалив справу розглядати у заочному порядку без відповідачів, які без поважних причин у судове засідання не прибули, хоча були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання. Матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.10.2005 року між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № KF36330 з додатками, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 312 000 доларів США з кінцевим строком погашення не пізніше 02.10.2025 року під 13,5 % річних (а.с. 18-20). Як вбачається із матеріалів справи кредитні кошти було видано трьома частинами, згідно Додатку № 4 до Кредитного договору № KF36330 від 03.10.2005 року (а.с. 24), а саме: -1 частина - в сумі 90 000 дол. США; -2 частина - в сумі 20 000 дол. США; -3 частина - в сумі 202 000 дол. США. У якості забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором № KF36330 від 03.10.2005 року з [PERSON] було укладено Договір Поруки № PO84731 від 03.10.2005 року, згідно якого у випадку порушення боржником своїх зобов`язань перед кредитором за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (а.с. 31). Суд зазначає, що у відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Встановлено, що позивачем належно виконано умови кредитного договору та видано відповідачу [PERSON] грошові кошти обумовлені договором, що стверджується копіями заяв на видачу готівки: № 206_24 від 05.10.2005 року, № 1396_46 від 30.11.2007 року, № 1377_7 від 07.12.2007 року, № 1396_44 від 26.12.2007 року, № 1377_15 від 30.01.2008 року, № 1377_6 від 28.02.2008 року, № 1396_4 від 26.03.2008 року, № TR.290180 від 25.04.2008 року, № 206_27 від 17.10.2005 року (а.с. 13, 14, 15, 16, 17). У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому договором. Аналогічний обов`язок позичальника щодо повернення коштів та сплати відсотків закріплено ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] неналежним чином виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим на адресу останнього (а.с. 34), а також на адресу поручителя (а.с. 35) скеровувались відповідні вимоги від 10.12.2019 року (№ 25683/70, № 25682/70) про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором протягом 30 календарних днів з дати одержання цих вимог, але не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком такої вимоги. Доказів про те, що відповідачі задовольнили вимогу банку про дострокове повернення коштів матеріали справи не містять і такі відповідачами не долучались. Згідно розрахунку заборгованості, який перевірений та прийнятий судом як такий, що зроблений фахово у відповідності до умов договору (а.с. 9-12), станом на 20.01.2020 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 128 753, 99 дол. США у т.ч. прострочена 14 500, 48 доларів США). Свого розрахунку заборгованості відповідач [PERSON] суду не надав, у зв`язку з чим відповідні доводи останнього про неналежність поданого позивачем розрахунку суд відкидає, оскільки згідно висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 11.07.2018 року у справі №753/7883/15, доводи сторони про необґрунтованість розрахунку кредитної заборгованості є безпідставними, якщо на його спростування сторона не надала власного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Згідно із п. п. 1.2, 3.2 договору поруки, поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно із боржником в повному обсязі за своєчасне виконання боржником його зобов`язань за кредитним договором. Порука згідно цього договору припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимогу до поручителя (а.с. 31). Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора. Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). Верховний Суд під час розгляду цивільної справи № 2-1169/11 (постанова від 22.08.2018р.) сформував правовий висновок, що позов про стягнення заборгованості слід пред`явити протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Оскільки у справі яка розглядається банк пред`явив вимогу до відповідачів про дострокове повернення кредитних коштів 10.12.2019 року, а з позовом до суду звернувся 27.01.2020 року, тобто в межах шести місяців після зміни в односторонньому порядку строку виконання грошового зобов`язання, строк для звернення до суду з вимогою до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором не пропущений. Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором кредиту та враховуючи умови договору поруки, заборгованість за кредитним договором у розмірі 128 753, 99 дол. США слід стягнути з відповідачів у солідарному порядку. Окрім цього суд зазначає, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Такі кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Загальні положення про виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема в частині третій цієї статті зазначено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 638/1841/14-ц (постанова від 15.03.2018р.) зазначив, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що судове рішення не може змінювати зміст договірного зобов`язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов`язанням в іноземній валюті. Оскільки у справі яка розглядається кредит правомірно надано у іноземній валюті, перешкоди для стягнення заборгованості в іноземній валюті відсутні, а враховуючи згадані вище висновки Верховного Суду, у даному рішенні слід зазначити саме про стягнення заборгованості в іноземній валюті без визначення гривневого еквіваленту згідно офіційного курсу НБУ. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 48 031 грн. 46 коп., сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 7, 8).

Outcome: approved