Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в якому посилаючись на\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», положення\~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~та статті\~203, 215, 220, 227, 236, ЦК України, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №005143 від 24.03.2017 р. укладений між сторонами та стягнути з відповідача 33 570 грн., сплачених на виконання умов договору, застосувавши наслідки недійсного правочину. В обґрунтування позовних вимог вказано, що 24 березня 2017 року позивач знайшовши на сайті olx.ua оголошення про продаж акційного автомобіля Skoda Octavia, звернувся до представництва ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» для його купівлі та отримавши від представника відповідача банківські реквізити даної компанії, перерахував кошти на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» в розмірі 33 570 грн. Після цього, між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №005143 згідно з п. 3.1 якого предметом лізингу є автомобіль Skoda Octavia, 1.6, Active. Вважає, що договір фінансового лізингу підлягає визнанню недійсним, оскільки існує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, умови договору є несправедливими через застосування відповідачем нечесної підприємницької практики. Також посилається на те, що оспорюваний договір не був нотаріально посвідчений, що свідчить про нікчемність такого. Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. У наданих суду письмових запереченнях зазначив, що позов не визнає,\~оскільки укладений між сторонами договір не може бути визнаний судом недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину,\~передбачені\~ст.215 ЦК України. Позивач був ознайомлений з усіма умовами договору і розумів їх суть, про що написав заяву. Під час підписання лізингоодержувач погодився із умовами договору та здійснив оплату комісії за послугу з організації та оформлення договору при його укладенні. Тому посилання позивача на несправедливість умов договору є необґрунтованими, так як договір є прозорим і, на думку відповідача, не містить в собі ніякого істотного дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позивача. Водночас зазначає, що правовідносини, що виникли між сторонами, мають відповідати, в першу чергу, спеціальним законам які регулюють такий вид економічної діяльності як фінансовий лізинг. Щодо тверджень позивача про нотаріальне посвідчення такого договору, вказує, що обовязкове нотаріальне посвідчення таких договорів спеціальними нормами права не передбачено. Сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, позивач частково виконав договір (сплатив комісію) і відмовився від нотаріального посвідчення договору, що дає підстави суду для визнання такого договору дійсним. Просить розглянути заяву про визнання дійсним укладеного між сторонами договору фінансового лізингу, а позовну заяву залишити без задоволення. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково\~\~ з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Судом встановлено, що 24.03.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 005143 (а.с. 10-16). Як вбачається із копії квитанції позивачем на виконання умов даного договору перераховано на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 33 570 грн. (а.с.17). Статтею 806 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. В силу вимог ч.2 ст.628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У відповідності до ч.1 ст.799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Виходячи із вищезезначених положень законодавства,\~\~ укладений договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає із змісту договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові, прийнятій в результаті перегляду рішень в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, в цивільній справі № 66-2766цс15 від\~16 грудня 2015 року. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України\~ висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. \~Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч.1 ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч.1 ст.220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу\~№ 005143 від 24.03.2017 року, укладений між сторонами, підлягав нотаріальному посвідченню. Проте, такий договір укладений у простій письмовій формі, а тому суд приходить до висновку, що він є нікчемним, оскільки його недійсність прямо встановлена законом (ст.220 Цивільного кодексу України). Суд не вбачає підстав для визнання оспорюваного договору дійсним на підставі положень ч. 2 ст. 220 ЦК України враховуючи наступне. Відповідно до положень ч. 3 ст. 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. За правилами ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом вказаної норми, однією з умов визнання судом нікчемного договору дійсним є обставина ухилення лише однією із сторін такого договору від його нотаріального посвідчення. За таких обставин, положення ч. 2 ст.220 ЦК України не підлягають застосуванню, адже за наявності факту не наполягання обох сторін щодо нотаріального посвідчення спірного договору, не може мати місце ухилення лише однієї із сторін, оскільки для ухилення від нотаріального посвідчення спірного договору необхідною умовою є наполягання іншої сторони такого договору. У справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б вказували на те, що після укладення спірного договору в простій письмовій формі відповідач звертався до позивача із вимогами, претензіями, пропозиціями щодо його нотаріального посвідчення. Крім цього, заява позивача щодо відмови від нотаріального посвідчення договору виконана на бланку відповідача, де позивач вписав лише свої дані та реквізити договору, що в свою чергу свідчить про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. З огляду на те, що укладений між позивачем та відповідачем 24 березня 2017 року договір фінансового лізингу №005143 є нікчемним, суд приходить до висновку про необхідність застосувати наслідки нікчемності правочину шляхом зобовязання сторін правочину повернути іншій стороні усе те, що вона отримала на виконання такого правочину, а саме стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів у розмірі 33 570 грн. Позовна вимога про визнання недійсним\~оспорюваного договору фінансового лізингу до задоволення не підлягає з огляду на те, що такий договір є нікчемним, а тому в силу ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України визнання його недійсним судом не вимагається. Крім того, суд не аналізує положень договору на предмет відповідності ст.18 Закону України «Про захист прав споживача», оскільки дана норма дає підстави для визнання правочину недійсним судом (тобто стосується оспорюваних правочинів), а у даному випадку судом встановлено, що правочин є нікчемним. Відтак, встановлення наявності чи відсутності підстав для визнання його недійсним з підстав визначених ст.18 Закону України «Про захист прав споживача» жодним чином не вплине на вирішення даного спору.\~\~ На підставі ст.ст. 203, 204, 215, 216, 220, 509, 806, 628, 799 Цивільного кодексу України, та

Outcome: approved