Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Кобзар С.І., діючий за довіреністю №2638-О від 19.08.2013 року, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 1339,30 грн., посилаючись на те, що 03.07.2006 року відповідач [PERSON] отримала кредит в розмірі 2795 грн. на строк 24 місяці по 03.07.2008 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення норм Цивільного кодексу України та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в розмірі 1339,30 грн., яка складається з 130,14 грн. - заборгованість за кредитом, 4474,63 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 2795 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, - 6600,43 грн. - заборгованість, яка була стягнута за судовим наказом судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області Мішуровської С.Т. від 23.04.2009 року, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 39,92 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача Кобзар С.І. у судовому засіданні позовні з урахуванням уточнень вимоги підтримав в повному обсязі та просив стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 1339,30 грн. за кредитним договором від 22.12.2005 року та судові витрати в розмірі 243,60 грн. Вважає, що строк позовної давності для звернення до суду не сплив. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, надала суду свої письмові заперечення, в яких вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню. Пояснила, що 03.07.2006 року вона з ПАТ КБ «ПриватБанк» уклала договір №DNH4KP46630129 та отримала кредит у сумі 2795 грн. строком на 24 місяців по 03.07.2008 рік включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % в місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту. Протягом строку договору з 03.07.2006 року до 03.07.2008 року, а саме до строку пред'явлення вимоги за даним договором, вона як позичальник за збігом тяжких сімейних обставин, своєчасно та у повному обсязі не мала змоги погасити кредит, у зв'язку з чим, станом на 03.07.2008 рік (кінцевий термін повернення кредиту) утворилась заборгованість, розмір якої їй не було відомо. Разом з тим, з настанням кінцевого терміну повернення кредиту позивачем не були вчинені будь-які дії щодо примусової сплати боргового зобов'язання за кредитним договором. Також по закінченню терміну сплати кредиту за договором позивач своєчасно не скористався умовами договору щодо звернення стягнення на предмет застави в позасудовому порядку. ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з заявою лише в квітні 2009 року, що майже через 9 місяців від дати кінцевого терміну повернення кредиту. Згідно судового наказу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2009 року з неї на користь ЗАТ КБ «Приватбанк» було стягнуто заборгованість за кредитним договором №DNH4KP46630129 від 03.07.2006 року в розмірі 6600,43 грн., судовий збір в розмірі 33 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення з розгляду справи в розмірі 15 грн., на загальну суму 6648,43 грн. Після цього вона вирішила звернутись із письмовими заявами до керуючого Харківського головного регіонального управління «Приватбанк» та керуючої Лозівським відділенням Харківського ГРУ ПАТ «Приватбанк» з проханням у зв'язку із втратою кредитного договору, надати їй його копію для вивчення, повідомити про суму заборгованості, що виникла станом на 01.04.2013 року, період виникнення заборгованості, суму кредиту на який нарахований розмір відсотків, сума штрафу та пені з розбивкою по місяцям, про можливі судові рішення про стягнення заборгованості та розгляд питання щодо розірвання даного кредитного договору. Вказані заяви були відправлені рекомендованим листом, проте станом на 16.07.2014 рік жодної відповіді від банку в порушення вимог ЗУ «Про звернення громадян», ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про банки і банківську діяльність» від позивача вона не отримала. Згідно листа УПФУ в Лозівському районі №3564/13-19 від 28.04.2014 року, станом на квітень 2014 року з неї на користь АТ КБ «Приватбанк» було утримано та перераховано в розмірі 6648,43 грн., виконавчий збір в розмірі 664,84 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 6,50 грн., які утримані та перераховані повністю за вказаними реквізитами. Враховуючи дані обставини справи, вважає, що позивачем при зверненні до суду з заявою про стягнення заборгованості, порушений загальний строк позовної давності, оскільки кінцевий термін стягнення заборгованості по кредиту після видачі судового наказу від 23.04.2009 року закінчується 23.04.2012 року. Станом на 23.04.2012 року позивачу було відомо про порушення його права на повернення кредиту та особу, яка його порушила, проте позивач своїм правом не скористався. Звернення позивача у травні 2014 року до суду з позовом про стягнення заборгованості є безпідставними та свідчать про штучне та свідоме створення позивачем великої заборгованості. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 03.07.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір №DNH4KP46630129 та отримала споживчий кредит в розмірі 2795 грн. на придбання мобільного телефону NOKIA-6280, вартістю 2450 грн., строком на 24 місяці по 03.07.2008 рік включно, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % в місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту (а.с.9-10). Судовим наказом Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23.04.2009 року, з [PERSON] стягнута заборгованість за кредитним договором №DNH4KP46630129 від 03.07.2006 року у розмірі 6600,43 грн. (а.с.5). 03.04.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повторно звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості, яка утворилася після 23.04.2009 року - тобто після винесення судового наказу Лозівським міськрайонним судом Харківської області про стягнення боргу з відповідача в сумі 13439, 43 грн., яка з урахуванням уточнень позивачем в судовому засідання була зменшена до 1339,30 грн., крім цього позивач просив стягнути судові витрати в розмірі 243,60 грн. Згідно пункту 2.1 умов надання споживчого кредиту фізичним особам, які разом із заявою позичальника [PERSON] складають між банком і відповідачкою договір, строк дії споживчого кредиту за договором (заявою позичальника) №DNH4KP46630129 від 03.07.2006 року вказаний 24 місяці по 03.07.2008 року включно (а.с.10). Згідно п.31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача, яка наполягала на застосуванні строку позовної давності, оскільки вважає що строк для звернення до суду сплив, а вимоги позивача є необґрунтованими. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду лише 03.04.2014 року, з пропущенням строку позовної давності, в матеріалах справи відсутні докази того, що після винесеного судом 23.04.2009 року судового наказу про стягнення боргу, позивачем приймалися заходи в межах загального строку позовної давності щодо стягнення будь-якої іншої нарахованої відповідачу заборгованості. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов договору від 03.07.2006 року закінчився 03.07.2011 року, позивач звернувся до суду з позовом лише 03.04.2014 року. За таких обставин, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за договором від 03.07.2006 року в розмірі 1339,30 грн. заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. Позивач у позові не зазначив причини пропуску строку позовної давності та не заявляв клопотання про його поновлення. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому судом, під час розгляду справи були створені всі необхідні умови для забезпечення здійснення позивачем наданих законом прав для всебічного та повного дослідження обставин справи, у порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було роз'яснено права та обов'язки, положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, позивач попереджався про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і відповідне право на забезпечення доказів. Зазначеними правами позивач особисто або через свого представника, не скористався. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.10,11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався представник позивача, як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та стягнення з [PERSON] заборгованості в розмірі 1339,30 грн. на користь позивача в зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed