Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вимоги мотивовано тим, що на підставі укладеного 03 жовтня 2010 року кредитного договору № б./н., [PERSON] позивачем надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % річних. Позичальник грошові зобовязання (щодо повернення кредиту, сплати відсотків за користування ним) за договором належним чином не виконує, у звязку із чим станом на 30 листопада 2015 року виникла заборгованість. За вказаних обставин Банк просив стягнути з відповідача 13\~016,24 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту 1\~196,08 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 7\~974,15 грн., заборгованість за пенею та комісією 2\~750 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 596,01 грн., а також понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягав, з підстав викладених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що додані Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису боржника, будь-яких доказів що підтверджують те, що саме із цими Умовами та Правилами ознайомлений відповідач немає, тобто вони не є частиною кредитного договору. За вказаних обставин Умови та Правила надання банківських послуг не є належним доказом узгодженням сторонами типу картки, підтвердження видачі картки клієнту та встановлення відповідного ліміту, а також ця обставина виключає існування між сторонами належно складеного кредитного договору; відсутні докази зарахування коштів на картрахунок. Крім того, просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, а також на повно та всебічно зясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозвязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, cуд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Зобовязання виникають із підстав, передбачених\~статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості. Згідно з ч.1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частииною 1\~ст. 627 ЦК України\~\~визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається в письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Як слідує зі ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, а також якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 03 жовтня 2010 року [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» в якій зазначено, що вона разом із памяткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. В анкеті-заяві міститься інформація про те, що [PERSON] ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді та погодився з ними. Також, [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складає між ним та банком договір, про що свідчить його підпис в заяві. Відтак, між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами відповідач ознайомився та погодився, про що розписався у заяві-анкеті. Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях\~ст. 634 ЦК України. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії зі сплатою процентів у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до ст. 526, ч. 1 ст. 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Кредитом [PERSON] користувався, але не виконував належним чином грошові зобовязання за договором. Розмір заборгованості позичальника за кредитним договором на 30 листопада 2015 року становить 13\~016,24 грн., з них: заборгованість за тілом кредиту 1\~196,08 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 7\~974,15 грн., заборгованість за пенею та комісією 2\~750 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 596,01 грн. (а.с. 5 6). У відповідності до ст. 10 ЦПК України відповідач повинен довести свої заперечення за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст. 57 59 цього ж кодексу, що між сторонами не було укладено кредитний договір, розмір заборгованості у сумі 13\~016,24 грн. та проведений Банком розрахунок заборгованості не вірні, проте матеріали справи не містять: відомостей про звернення відповідача з позовом про визнання спірного кредитного договору недійсним; жодного клопотання про призначення у справі економічної експертизи для визначення правильності нарахування (проведеного розрахунку) банком відсотків та пені, а також проведеного самим представником відповідача розрахунку, на доведення своїх заперечень. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що твердження представника відповідача про відсутність підстав для стягнення кредитної заборгованості, оскільки заява позичальника не вважається підписанням договору щодо Умов та Правил надання банківських послуг не визнається судом обґрунтованою, тому що згідно з приписами положень ст.ст.\~634,\~638 ЦК України, підписавши заяву, відповідач прийняв пропозицію позивача та приєднався до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній заяві. При цьому, долучений до справи розрахунок заборгованості чітко відображає операції за кредитним договором, в тому числі й містить відомості, коли отримувались кошти, нараховувалася заборгованість і відбувалося її періодичне погашення. Крім того, доводи відповідача про виконання у повному обсязі взятих обовязків за кредитним договором, у звязку зі сплатою ним 30 травня 2016 року на погашення кредитної заборгованості грошових коштів у сумі 4\~520 грн. не відповідають встановленим обставинам у справі, а тому не приймаються судом. Як вбачається з дослідженого в судовому засідання розрахунку кредитної заборгованості станом на 01 травня 2013 року у позичальника існувала заборгованість, яка складалася з: поточної заборгованості за кредитом 1\~196,08 грн., простроченої заборгованості 2\~603,02 грн., відсотки 1\~645,41 грн., комісія та пеня 455,88 грн. Сплачені кошти відповідачем відповідно до умов укладеного кредитного договору зараховані (черговості) на погашення вказаних сум заборгованості, якої не було достатньо для повного погашення заборгованості. Так, було погашено комісія і пеня у повному обсязі 455,88 грн., відсотки у розмірі 1\~460,12 грн., прострочена заборгованість в повному обсязі. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1\~ст. 259 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново(ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Доводи представника відповідача щодо пропущення строку позовної давності в частині виконання основного зобовязання (тіла крелиту, відсотків) свого підтвердження під час розгляду справи не знайшли. Як вбачається з розрахунку заборгованості наданої позивачем, а також не заперечувалося самим відповідачем (заява відповідача від 24 лютого 2016 року), останній платіж, що здійснюваввідповідач на погашення кредитної заборгованості датовано 30 травня 2013 року в розмірі 4\~520 грн. (а.с. 5 зв., 46, 47). За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] здійснивши оплату кредитної заборгованості 30 травня 2013 року вчинив дії, що свідчать про переривання перебігу трьохрічного строку позовної давності, визначеної цивільним законодавством України, а тому саме з останнього платежу перебіг позовної давності починається заново, банк звернувся до суду 19 січня 2016 року (а.с. 3), тобто в межах строку позовної давності встановленого законом. Отже, підстави для застосування позовної давності щодо основного зобовязання відсутні. Суд, дослідивши письмові докази, визнає неналежне виконання [PERSON] грошових зобовязань доведеним та таким, що порушує кредитний договір й правила ст.ст. 526, 530, ч. 1 ст. 1054 ЦК України. За цих обставин та відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, Банк має право вимагати повернення кредиту та сплати процентів. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік. Під час розгляду вказаної справи представником позивача суду належні докази щодо погодження сторонами збільшення вказаного терміну позивачем, не надано. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду. Такі висновки викладені і в постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року в справі № 6-100цс14, які відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого банком, пеня за несвоєчасне виконання зобовязань почала нараховуватись банком з 01 червня 2013 року, що в свою чергу вказує не те, що право на стягнення пені в позивача виникло з наступного дня після\~01 червня 2013року, а до суду банк звернувся лише 19 січня 2016 року, тому пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня предявлення позову, а саме з 19 січня 2015 року по 31 серпня 2015 року (в межах заявлених банком позовних вимог) в сумі 1\~100 грн. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення суми штрафу 1\~096,01 грн., оскільки умовами кредитування встановлена неустойка у вигляді штрафу за порушення строку платежів більше ніж 30 днів. У даному випадку позичальник останній платіж здійснив 30 травня 2013 року. Прострочена заборгованість по кредитному зобовязанню обраховується банком із 31 травня 2013 року. Отже, право на стягнення неустойки у кредитора виникло на 31 день від часу порушення зобовязання, та діяло в межах строку спеціальної позовної давності впродовж одного року, згідно ч.2\~ст. 258 ЦК України.За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення штрафу в сумі 1\~096,01 грн., заявлена поза межами спеціального річного строку позовної давності тому задоволенню не підлягає. Таким чином, розмір заборгованості викладений в позовній заяві із урахуванням вище викладеного, суд вважає обґрунтованим позивачем та не спростований. Враховуючи наведене суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає борг за Договором та, відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені останнім і підтвердженні документально судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1\~088,62 грн. (а.с. 37).

Outcome: partial