Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

Представник позивача за первісним позовом звернувся до суду, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі порушили вимоги законодавства самовільно здійснили прибудову балкону до своєї приватизованої квартири [ADDRESS]. Будівництво вказаної прибудови виконано без будь-яких дозвільних та проектних документів. Зокрема, у результаті такого самочинного будівництва, створено перешкоди для доступу до газової труби, що також є порушенням законодавства та створює небезпеку для життя мешканців усього будинку. Зазначає, що на письмові попередження щодо добровільного знесення прибудови і відновлення фасаду будинку відповідач жодних дій не вчинила. Відтак просить позов задовольнити та зобов'язати відповідачів за власний рахунок знести вказану прибудову та відновити фасад будинку. Представник позивача - третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову - звернувся до суду з позовом до відповідачів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у відповідності до законодавства необхідною умовою для здійснення будівельних робіт є володіння земельною ділянкою на праві власності або на праві користування. Однак земельна ділянка біля будинку [ADDRESS], не зареєстрована ні за яким землевласником або користувачем. Самовільно побудувавши прибудову на земельній ділянці комунальної власності, відповідачі порушили право на земельну ділянку власної територіальної громади. Крім цього, зазначає, що будівництво прибудови відповідачами будо здійснено без дотримання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм та правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, без дозволу власника земельної ділянки та без її цільового призначення. Також наголошує, що прибудова призвела до порушення правил безпеки газопостачання, оскільки обмежено доступ до надземного газопроводу. Відтак просить позов задовольнити та зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні Червоноградською міською радою Львівської області права користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій розташована зазначена прибудова, шляхом демонтажу останньої та приведення земельної ділянки до попереднього стану. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав, в їх обґрунтування послався на обставини зазначені у позовній заяві, просить такі задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом та позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету позову, - не визнав. Пояснив, що прибудова балкону була здійсненна зі згоди співмешканців будинку, скарг від сусідів не було, сам балкон добудований і не перешкоджає мешканцям для проходу чи користування землею. Крім цього, вважає, що державні будівельні норми не було порушено, а винос газової труби здійснено в рамках чинного законодавства. Разом з цим, послався на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21.12.2011 року як на таке, що набрало законної сили і яким визнано право власності відповідачів на вище зазначену прибудову балкону. Відтак вважає, що знесенням балкону буде грубо порушено право власності його довірителів. Також вказав, що КП «Червонограджитлокомунсервіс» є не належним позивач у справі. Тому просить відмовити у задоволені позовів. Представник третьої особи у судовому засідання підтримав позовні вимоги первісного позову та самостійні вимоги щодо предмету спору, посилаючись на обставини, викладені у своїй позовній заяві. Вважає, що спірний балкон зведений без необхідної документації і розташований на земельній ділянці територіальної громади, що порушило права останньої, тому підлягає демонтажу. Представник третьої особи - філії Червоноградського УЕ ГГ ПАТ «Львівгаз» - у судовому засіданні зазначив, що газова труба, яка проходить поряд із прибудованим балконом, обслуговується їхнім підприємством, газопровід вже винесений, однак без відома підприємства перенести цей газопровід відповідачі не могли ні технічно, ні юридично. Відтак претензій до відповідачів з цього приводу відсутні. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши зібрані докази, суд вважає, що у задоволенні первісного позову та позову третьої особи слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст. 140 Конституції України, місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Відповідно до законодавчого визначення термінів, наведених у ст. 1 цього Закону, територіальна громада - це жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Натомість право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (ст. 1 цього ж Закону). Відповідно до ст. 327 ЦКУ, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. У містах з районним поділом за рішенням територіальної громади міста або міської ради відповідно до цього Закону можуть утворюватися районні в місті ради. Районні в містах ради утворюють свої виконавчі органи та обирають голову ради, який одночасно є і головою її виконавчого комітету. Одним із принципів здійснення місцевого самоврядування в Україні є судовий захист прав місцевого самоврядування (ст. цього ж Закону). Згідно ч. 5 ст. Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні, від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Разом з цим, згідно ст. 18-1 цього ж Закону, орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 62 ГКУ, підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Виходячи зі змісту ст. 63 цього ж Кодексу, залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні може діяти комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади. Також відповідно до ч.ч. 1-6 ст. 78 ГКУ, комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство). Статутний капітал комунального унітарного підприємства утворюється органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу комунального унітарного підприємства визначається відповідною місцевою радою. Статутний капітал комунального унітарного підприємства підлягає сплаті до закінчення першого року з дня державної реєстрації такого підприємства. Найменування комунального унітарного підприємства повинно містити слова «комунальне підприємство» та вказівку на орган місцевого самоврядування, до сфери управління якого входить дане підприємство. Комунальне унітарне підприємство не несе відповідальності за зобов'язаннями власника та органу місцевого самоврядування, до сфери управління якого воно входить. При цьому, суд також звертає увагу, що згідно ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»: «у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням». Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 3 ЦПК, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Застосовуючи вище викладені норми законодавства до обставин справи, суд звертає увагу, що позивачем за первинним позовом є комунальне підприємство «Червонограджитлокомунсервіс». На підставі статуту цього підприємства, затвердженого рішенням виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 26.03.2015 № 63 та долученого до матеріалів справи за клопотанням його директора, судом встановлено, що останнє є комунальним підприємством, власником майна якого є територіальна громада міста Червонограда і яке підпорядковане Червоноградській міській Раді. Органом управління майно є виконавчий комітет Червоноградської міської Ради. Згідно п. 2.1. цього Статуту, підприємство створене для забезпечення, збереження і експлуатації житлового фонду та об'єктів комунального призначення, утримання їх в належному санітарно-технічному стані, надання комунальних та інших послуг підприємствам та населенню і являється госпрозрахунковим підприємством. Підприємство здійснює бухгалтерський облік та веде звітність згідно з чинним законодавством (п. 5.3. цього Статуту). Разом з цим, основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги». У розумінні ст. 1 цього Закону, власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом, - є балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд. Отже, власником житлового фонду та об'єктів комунального призначення міста Червонограда є територіальна громада останнього, управління цим майном здійснюється через органи місцевого самоврядування, натомість позивач у цій справі є лише його балансоутримувачем. У той же час виходячи зі змісту ст. 3 ЦПК, за загальним правилом, звертатися до суду саме з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів територіальної громади міста Червонограда Львівської області уповноважені лише органи місцевого самоврядування цієї громади, оскільки це прямо передбачено законодавством, на відміну від осіб, які є балансоутримувачами майна такої громади. Натомість у спеціальному випадку, якщо на території цієї громади виявлено факт самочинного будівництва з відхиленням від вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, звертатися до суду з таким позовом закон уповноважує відповідний орган державного архітектурно-будівельного контролю. У зв'язку з цим, суд приходить до переконання, що комунальне підприємство «Червонограджитлокомунсервіс» є неналежним позивачем у цій справі, відтак його позовні вимоги не підлягають до задоволення з наведених вище підстав. Щодо позову третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмету спору, суд виходить із наступного. Згідно ст. 124 Основного Закону України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 223 ЦПК, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім цього, за змістом ст. 376 ЦКУ, вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Зазначена правова позиція викладена у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.11.2014 року у справі № 6-180цс14, та у постанові від 17.09.2014 р. у справі № 6-137цс14, які в силу ч. 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Отже, єдиною підставою для знесення самочинно побудованих будівель є доведеність факту порушення прав позивача самочинною забудовою. Разом з цим, Верховний Суд України у своїх роз'ясненнях звертає увагу судів, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою (п. 22 постанови від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)». Відповідно до ст. 182 ЦКУ, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 3 цього ж Закону, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно ст. 321 ЦКУ, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Судом встановлено, що у провадженні Червоноградського міського суду Львівської області перебувала цивільна справа № 2-1813/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та самочинне будівництво та зміну розміру часток власників. За результатами розгляду справи № 2-1813/11, 21.12.2011 року судом прийнято рішення, яким визнано за [PERSON] право власності на 4/7 частки квартири; за [PERSON] право власності на 1/7 частки квартири; за [PERSON] право власності на 1/7 частки квартири; [PERSON] право власності на 1/7 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з двох житлових кімнат, кухні, санвузла, коридору, двох кладових та балкону. У свою чергу, згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 11.12.2014 року, закрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Червоноградської міської ради. Натомість згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.04.2015 року № 6-985св15, - касаційна скарга Червоноградської міської ради Львівської області була відхилена, а ухвала суду апеляційної інстанції від 11.12.2014 - залишена без змін. Отже, рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21.12.2011 р. вступило в законну силу. Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.08.2014 № ЕЕА 347646, за відповідачами зареєстрована на праві спільної часткової власності квартира за адресою вул. [ADDRESS]. Загальна площа квартири 75,9 кв.м., житлова - 33,9 кв.м. Квартира скаладається з 2- житлових кімнат, кухні, санвузла, коридору, 2-х кладових та балкону. На думку суду, зазначені обставини свідчать про те, що добудований балкон є частиною квартири, яка у свою чергу є приватною власністю відповідачів. Тому в силу закону, право власності відповідачів є непорушним та встановлено спеціальний порядок і підстави його позбавлення. Разом з цим, суд звертає увагу, що відповідачі вжили заходів для дотримання правил безпеки та здійснили винос газової труби, таким чином усунули перешкоди у доступі до неї. Даний висновок підтверджується наявною у матеріалах справи фотофіксацією спірної прибудови та наданими у судовому засіданні поясненнями представника філії Червоноградського УЕ ГГ ПАТ «Львівгаз». Щодо тверджень позивача про порушення норм державного будівництва, то на думку суду, це не перешкоджає відповідачам у подальшому їх усунути і привести прибудову до відповідності з такими нормами, оскільки згідно технічного висновку від 21.04.2015, виконаного експертом [PERSON], спірна прибудова відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації реконструйованої квартири з прибудовою. Стан несучих конструкцій квартири та прибудови дозволяє її безпечну експлуатацію. Таким чином, суд не знаходить підстав для висновку про доведеність факту порушення прав позивача добудованим балконом.

Outcome: dismissed