Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Лопушанський І. Б., 15.07.2021 року звернувся до суду з позовом, у якому просить усунути перешкоди у користуванні частиною належної позивачу на праві власності земельної ділянки: кадастровий номер 4610165500:05:001:0957, площею 0, 0214 Га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] не чинити позивачу перешкод у встановленні паркану на межі земельної ділянки. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] , на підставі договору дарування нежитлової будівлі та земельної ділянки, є власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0, 0214 га, кадастровий номер: 4610165500:05:001:0957, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказує на те, що згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, суміжним власником земельної ділянки, кадастровий номер: 4610165500:05:001:0956 є [PERSON] , яка набула право власності на вказану земельну ділянку 20.04.2021 року. 28.04.2021 року на підставі заяви позивача, межі її земельної ділянки закріплені у натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 4 шт., що підтверджується Актом прийомки - передачі межових знаків на зберігання від 28.04.2021 року. При винесенні меж земельної ділянки встановлено, що фактичне розташування паркану між земельними ділянками позивача та відповідача не відповідає технічній документації з землеустрою, у зв`язку з чим, земельна ділянка відповідачки є більшою у рахунок захопленої частини земельної ділянки позивача. Відтак, позивач позбавлена можливості користуватися частиною своєї земельної ділянки. Зазначене підтверджується копією плану земельної ділянки, виконаного спеціалізованою землевпорядною організацією ТОВ «Галгеокадастр». У зв`язку з наведеними розбіжностями в межах фактичного користування земельною ділянкою, позивачка запропонувала відповідачці перенести раніше встановлений паркан на межу, яка відповідатиме дійсній межі суміжних земельних ділянок. Однак, відповідач та її чоловік категорично, у грубій формі, погрожуючи фізичною розправою відмовилися перенести паркан на реальну межу суміжних земельних ділянок. За фактом неправомірних дій відповідача, позивачем та її чоловіком було викликано працівників полії. Факт неприязних відносин підтверджується копією письмової заяви [PERSON] до ГУ НП у Львівській області від 30.04.2021 року. Станом на сьогодні, відповідач продовжує чинити перешкоди у відновленні суміжної межі суміжними земельними ділянками шляхом встановлення паркану, постійно ініціює конфліктні ситуації та не бажає добровільно вирішувати спір. Враховуючи наведене, позивач звернулася до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.08.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи постановлено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву (а.с. 25). 30.09.2021 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Кріль О. М., надійшов відзив на позовну заяву, у якому сторона відповідача просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, вказує на те, що відповідач придбала відповідну земельну ділянку, межі якої вже були огороджені парканом, встановленими попереднім власником, згідно земельно-кадастрової документації, жодних перешкод у користуванні земельною ділянкою, що належить позивачу відповідач не створювала і не створює, також зазначає про те, що позивач є власником суміжної земельної ділянки та нежитлової будівлі, яка на ній розташована на підставі договору дарування, укладеного 03.04.2021 року, на момент вчинення якого зазначений паркан також вже був встановлений. Разом із цим, подав письмове клопотання про розгляд справи за участю сторін з повідомленням та викликом. 08.10.2021 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Лопушанського І. Б., надійшла відповідь на відзив, згідно якої сторона позивача заперечує аргументи відповідача викладені у відзиві, просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також, подав письмове клопотання про розгляд справи за участю сторін з повідомленням та викликом. Суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Однак, згідно ч. 6 ст. 279 ЦПК України, суд може відмовити у задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Відтак, як вбачається із позовних вимог, предметом позову є немайнова вимога, а предмет доказування у справі не вимагає проведення судового засідання з повідомленням сторін. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що для повного та всебічного встановлення обставин справи немає необхідності проведення судового засідання з повідомленням сторін, а тому у задоволенні клопотань слід відмовити. 02.11.2021 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Лопушанського І. Б. надійшло письмове клопотання про долучення доказів. Останній, надав суду належним чином завірені документи, які суд вважає за необхідне долучити до матеріалів справи. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що згідно договору дарування нежитлової будівлі та земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гринишин Л. Б., зареєстрованого у реєстрі за № 83 від 03.04.2021 року - [PERSON] отримала в дар від [PERSON] нежитлову будівлю «А-1», яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій вона розташована, площею 0,0214га, кадастровий номер земельної ділянки: 4610165500:05:001:0957 (а.с. 8-9). Даний факт також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу: 251201885) від 03.04.2021 року (а.с. 11). Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, суміжним власником земельної ділянки, кадастровий номер: 4610165500:05:001:0956 є [PERSON] , державна реєстрація права відбулася 20.04.2021 року, номер запису про право - 41588938 (а.с. 12). Також встановлено, що Актом прийомки - передачі межових знаків на зберігання від 28.04.2021 року на підставі заяви [PERSON] , межі земельної ділянки закріплені у натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 4 шт., окрім цього, долучено схему винесення меж земельної ділянки із таблицею координат, довжин та кутів (а.с. 10). Судом також взято до уваги той факт, що між [PERSON] та ТзОВ «Гео-Тех» укладено Договір на виконання проектно-пошукових робіт № 59/09/21 від 05.10.2021 року, за результатами виконаних робіт було надано: план топографо-геодезичного знімання (із відображенням розмірів земельних ділянок сторін); викопіювання з ортофотоплану; план земельної ділянки із відображенням захопленої частини земельної ділянки (яка становить 0,0013га). Окрім цього, судом встановлений факт звернення [PERSON] із письмовою заявою від 30.04.2021 року до ГУ НП у Львівській області щодо фактичного перешкоджання фахівцям з геодезії для визначення та встановлення межових знаків, які розмежовують земельну ділянку власником якої є заявник - сусідами (а.с. 13-14). Як встановлено судом із зазначених документів, площа земельної ділянки, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та долучених: плану топографо-геодезичного знімання (із відображенням розмірів земельних ділянок сторін); викопіювання з ортофотоплану; план земельної ділянки - яка належить позивачу - складає 0,0214га (кадастровий номер земельної ділянки: 4610165500:05:001:0957), однак, як вбачається із плану земельної ділянки із відображенням захопленої частини земельної ділянки така включає - 0,0013га. Згідно долучених документів, а саме: плану топографо-геодезичного знімання (із відображенням розмірів земельних ділянок сторін); викопіювання з ортофотоплану; план земельної ділянки встановлено, що захоплена частина земельної ділянки позивача [PERSON] становить - 0,0013га. Відповідач не надала суду будь-яких належних та допустимих доказів, які б давали суду підстави вважати, що кадастрових плани земельної ділянки 4610165500:05:001:0957 має різну розмірність величин по периметру. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено у ст. 41 Конституції України, у якій гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками (ч. 1 ст. 78 Земельного кодексу України). Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України). Предметом доказування при вирішенні вказаного спору є доведення наявності перешкод позивачу зі сторони відповідача у праві користування належним йому майном. За правилами ст. 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Положеннями ст. 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Основного Закону України. Враховуючи наведене, а також той факт, що з карти топографо-геодезичного знімання вбачається, що фактичне розташування паркану між земельними ділянками сторін - не відповідає технічній документації із землеустрою, і має місце фактичне захоплення частини земельної ділянки [PERSON] у розмірі 0,0013га - суд оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов є підставним та підлягає до задоволення у повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною у залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Позивач поніс документально підтверджені судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 908 грн. 00 коп., що підлягають стягненню з відповідача на його користь, у зв`язку з повним задоволенням позовних вимог.

Outcome: approved