Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

Представник Київського національного університету імені Тараса Шевченка звернувся до Вишгородського районного суду із позовом до [PERSON] про стягнення майнової шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказав, що відповідача наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 22.10.2013 року № 607-34 було зараховано до аспірантури університету на факультет соціології на навчання з відривом від виробництва за державним замовленням за спеціальністю 22.00.03 «Соціальні структури та соціальні відносини» з 01.11.2013 року. Між відповідачем та університетом було укладено угоду про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення від 01.11.2013 року № 456. На підставі рішення кафедри та у зв`язку з невиконанням індивідуального навчального плану вченою радою факультету соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка було прийнято рішення про відрахування відповідача, аспіранта факультету соціології другого року навчання без відриву від виробництва, а наказом ректора від 09.04.2015 року № 153-34 [PERSON] було відраховано 31.03.2015 року зі складу аспірантів факультету соціології у зв`язку із невиконанням індивідуального плану роботу аспіранта без поважних причин. Відповідно до угоди, аспірантка зокрема зобов`язувалась виконувати індивідуальний план роботи. На навчання аспіранта [PERSON] було витрачено бюджетні кошти в розмірі 89 052, 30 грн., відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, як аспірант університету, своїми діями завдав позивачу майнової шкоди, тому позивач змушений звернутися до суду та просить суд стягнути з відповідача на користь позивача завдану майнову шкоду в розмірі 89 052, 30 грн. та суму судового збору в розмірі 1 762, 00 грн. В подальшому представником позивача подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої просив суд стягнути з відповідача на користь позивача завдану майнову шкоду в розмірі 92 731, 00 грн., яка складається з 75 890, 32 грн. отриманої відповідачем стипендії за весь період навчання в аспірантурі Київського національного університету імені Тараса Шевченка та 16 840, 68 грн. суми виплаченої заробітної плати науковому керівнику відповідача [PERSON] та суму судового збору в розмірі 1 762, 00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, останнім до суду було подано клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач та її представник в судове засідання також не з`явилися, від представника до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, проти позовних вимог заперечують та просять відмовити у їх задоволенні. Крім того, відповідачем було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, оскільки відповідача було відраховано з числа аспірантів на підставі наказу від 09.04.2015 року, а позовну заяву подано у травні 2018 року. Також було подано до суду заперечення проти позовної заяви, в яких зазначено, що в позовній заяві про стягнення матеріальної шкоди позивач зазначає єдиною причиною відрахування відповідача з числа аспірантів університету - невиконання індивідуального плану роботи аспіранта без поважних причин, в той час, як в додатку до позовної заяви надає копію наказу ректора університету від 09.04.2015 року №153-34 в якому зазначено підставою звільнення заяву аспірантки та рішення вченої ради факультету соціології від 25.03.2015 року, протокол № 8. З наведених позивачем у позові аргументів та наданих доказів не вбачається обов`язку відповідача відшкодовувати витрати на його навчання. Позивачем не надано доказів того, що Київський національний університет імені Тараса Шевченка є органом, який наділений правом розпорядження коштами державного бюджету та, як наслідок, у позивача відсутнє право вимоги щодо відшкодування таких видів витрат, а вимога, щодо відшкодування затрат на навчання може бути заявлена уповноваженою на те особою на користь державного бюджету, а не на користь позивача. Відповідач зазначила, що на даний час відсутній механізм, який би зобов`язував випускників вищого навчального закладу, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, відшкодувати до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі понесені витрати за договором, а тому претензії університету до відповідача по справі є неправомірними, у зв`язку із чим просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 22.11.2018 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій зазначено, що відповідно ст. 22 Бюджетного кодексу України, Міністерство освіти і науки є головним розпорядником бюджетних коштів, а Київський національний Університет ім. Т.Шевченка є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. В свою чергу Кабінет Міністрів України, зобов`язавши, згідно Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів від 01.03.1999 року № 309, вищий навчальний заклад укладати угоду про підготовку аспіранта, тим самим уповноважив вищий навчальний заклад і нести відповідальність за виконання умов укладеної з відповідачем угоди та вживати заходи щодо реалізації її вимог, у тому числі і щодо відшкодування вартості навчання, згідно п. 22 Положення, а тому твердження відповідача про те, що університет не наділений правом розпорядження коштами державного бюджету є надуманими та необґрунтованими. Позивач в обґрунтування позовних вимог, посилається на порушення договірних зобов`язань відповідачем, у зв`язку з чим, він повинен відшкодувати вартість навчання в аспірантурі. Університет зі свого боку виконував визначені угодою зобов`язання щодо забезпечення якісної наукової підготовки аспіранта згідно з програмою наукового керівництва, виплати стипендії. В обґрунтування суми, яку позивач просить стягнути з відповідача, Київським національним університетом імені Тараса Шевченка надано довідку про виплачену відповідачу стипендію протягом навчання в аспірантурі та інформацію щодо виплаченої заробітної плати науковому керівнику аспіранта в зазначений період. Наведені документи є розрахунками фактичних витрат університету на підготовку відповідача, а відсутність механізму відшкодування не позбавляє відповідача від відповідальності за невиконання умов угоди. Визначене Конституцією України право відповідача на безоплатну підготовку в аспірантурі не було порушено, оскільки під час навчання їй виплачувалась стипендія, витрати на оплату праці наукового керівника, комунальні витрати тощо поніс університет, тобто внесення плати у будь-якій формі за освітні послуги, як зазначає відповідач, нею не здійснювалось. Щодо позовної давності, просить суд визнати їх поважними та вважати порушене право позивача таким, що підлягає захисту, оскільки позивач про порушене право дізнався під час проведення ревізії, яка проводилась з квітня по липень 2018 року, якою було установлено, що упродовж ревізійного періоду було відраховано 45 аспірантів, серед яких і відповідача, за невиконання індивідуального плану без поважних причин та ними не відшкодовано вартість навчання, чим порушено вимоги Положення та з метою усунення виявлених недоліків, позивач звернувся до суду із позовом до відповідача. Вважає викладені відповідачем у відзиві заперечення необґрунтованими, такими що не спростовують підстав позовних вимог та підлягають відхиленню. 25.04.2019 року представником відповідача до суду були подані письмові пояснення, в яких зазначено, що позивач заявив, що дізнався про порушення свого права лише підчас проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності позивача в період з квітня по липень 2018 року, в підтвердження чого надав Витяг з акту ревізії. За клопотання відповідача судом було витребувано у Державної аудиторської служби України Акт від 25.07.2018 року № 03-21/03 ревізії фінансово-господарської діяльності Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Державна аудиторська служба України почала ревізію діяльності позивача 23.04.2018 року, тобто після спливу позовної давності щодо пред`явлення позову до відповідача. На стор. 22 Акту (абзац 9) зазначено загальну вартість навчання аспірантів, відрахованих за невиконання індивідуального плану, упродовж 2014-2017 р.р., яка становила 5308,53 тис, грн., в тому числі стипендія, виплачена аспірантам - 3626.59 тис. грн. Претензійно-позовна робота позивача щодо відшкодування аспірантами вартості навчання (отриманої аспірантами стипендії) на суму 3626.59 тис. грн. не проводилась, що призвело до недоотримання державним бюджетом коштів на суму виплаченої стипендії 3626589,18 грн. Оскільки загальна вартість навчання аспірантів, відрахованих за невиконання індивідуального плану упродовж 2014-2017 р.р. становила 5308,53 тис. грн, а Державна аудиторська служба України зазначає із вказаної суми лише частину від загальної вартості навчання, суму 3626.59 тис. грн. як борг перед державним бюджетом, а саме суму отриманої аспірантами стипендії, яка не була відшкодована до державного бюджету, то, інша частина вартості навчання на суму 1681,94 тис. грн., в яку входить в тому числі і заробітна плата наукових працівників аспірантів, не підлягає поверненню до державного бюджету, а отже і не може бути боргом. Необґрунтованими і безпідставними є позовні вимоги позивача щодо стягнення матеріальної шкоди з відповідача в сумі 92731,00 грн., яка складається з 75890,32 грн. отриманої відповідачем стипендії та 16840,68 грн. виплаченої заробітної плати науковому керівнику. Доказів отримання відповідачем стипендії на суму 75890,32 грн. позивачем не надано. Відповідно до зазначеного Акту ревізії, претензійно-позовна робота позивача щодо відшкодування аспірантами вартості навчання (отриманої аспірантами стипендії) не проводилась по причині незбалансованої роботи структурних підрозділів позивача, а також неналежного виконання посадових обов`язків окремих працівників університету. А отже, посилання позивача про відсутність у нього інформації на протязі трьох років щодо заборгованості відповідача, є необґрунтованою. А незбалансована робота структурних підрозділів позивача та неналежне виконання посадових обов`язків окремих працівників університету не можуть бути поважною причиною для пропуску строку позовної давності. З наведених позивачем у позові аргументів та наданих доказів не вбачається обов`язку відповідача відшкодовувати витрати на його навчання. Крім того, порядок визначення та відшкодування вартості навчання у разі відрахування аспіранта за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин на час розгляду справи не розроблений та не затверджений, що унеможливлює здійснення точного, об`єктивного та законного розрахунку витрат на утримання аспіранта, тому будь-які матеріальні претензії до випускника вищого навчального закладу, підготовка якого здійснювалась за державним замовленням, є неправомірними. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Представником відповідача було подано клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання про застосування до позовних вимог строків позовної давності з підстав його необґрунтованості. Відповідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Судом встановлено, що наказом ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка від 22.10.2013 року № 607-34 [PERSON] було зараховано до аспірантури факультету соціології, на навчання з відривом від виробництва за спеціальністю 22.00.03 «Соціальні структури та соціальні відносини» з 01.11.2013 року, що підтверджується відповідним витягом з наказу (а.с.5). Між відповідачем та університетом було укладено угоду 01.11.2013 року № 456 про підготовку аспіранта, який навчається в аспірантурі з відривом від виробництва, за рахунок державного замовлення (а.с. 6). Відповідно до Угоди аспірант зобов`язався: дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових працівників; оволодіти науковими знаннями, практичними навичками, професійною майстерністю згідно з обраною спеціальністю; виконувати індивідуальний план роботи; звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану; своєчасно подавати відділу підготовки та атестації науково-педагогічних працівників індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи; після закінчення аспірантури відпрацювати не менше трьох років в Українському державному науково-дослідному інституті нанобіотехнологій та ресурсозбереження. Вченою радою факультету соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка було прийнято рішення про відрахування [PERSON] з аспірантури за невиконання індивідуального плану, що підтверджується витягом з протоколу № 8 від 25.03.2015 року (а.с.7). Наказом № 153-34 від 09.04.2015 року, [PERSON] було відраховано зі складу аспірантів факультету соціології з 31.03.2015 року, у зв`язку з невиконанням індивідуального плану роботи. Підставами відрахування в наказі зазначено заява аспірантки, рішення вченої ради факультету соціології від 25.03.2015 року, протокол № 8, дозвіл проректора (а.с. 8). З матеріалів справи вбачається, що на навчання відповідача, як аспіранта було витрачено кошти державного бюджету, оскільки відповідно ст. 71 Закону України про вищу освіту», фінансування державних закладів вищої освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Згідно п. 9.3. статуту Київського національного університету імені Тараса Шевченка фінансування університету здійснюється за рахунок, зокрема, коштів загального фонду державного бюджету. Київський національний університет імені Тараса Шевченка є розпорядником та одержувачем коштів державного бюджету 2 рівня та здійснюють підготовку науково-педагогічних кадрів через аспірантуру за рахунок бюджетного фінансування, що підтверджено матеріалами справи, а тому є належним позивачем по справі. Як зазначив представник позивача, в заяві про збільшення позовних вимог на навчання аспіранта [PERSON] університетом було витрачено державні кошти в сумі 92 731, 00 грн., на підтвердження чого надано довідку про доходи [PERSON] отриманої стипендії за період навчання та розрахунком оплати праці наукового керівника (а.с. 49-50). Відповідач у зв`язку із укладенням шлюбу змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 65). На правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем поширюється дія Закону України «Про вищу освіту» №1556-VII від 01.07.2014 року та Постанова КМУ №309 Про затвердження Положення про підготовку науково - педагогічних і наукових кадрів від 01 березня 1999 року. Згідно ЗУ «Про вищу освіту» №1556-VІІ від 01.07.2014 року, визначено порядок проходження навчання в аспірантурі, за яким громадяни, які не завершили навчання за кошти державного або місцевого бюджету, мають право повторно здобути вишу освіту в державних або комунальних ВНЗ за тим самим ступенем освіти, за умови відшкодування до державного або місцевого бюджету коштів, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівців, у порядку, визначеному КМУ. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999р. № 309 затверджено «Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів», яке регламентує діяльність у галузі підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів і є обов`язковим для всіх вищих навчальних закладів та наукових установ України незалежно від їх підпорядкованості та форми власності. Відповідно до положень п.22 Постанови КМУ аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи положення ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що представником позивача жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачем було порушено умови угоди в частині зобов`язання виконувати індивідуальний план роботи аспіранта, та те, що останньою він не був виконаний суду не надано. Разом з тим, підставами відрахування в наказі № 153-34 від 09.04.2015 року зазначено заява аспірантки, рішення вченої ради факультету соціології від 25.03.2015 року, протокол № 8, дозвіл проректора (а.с. 8), що спростовує позицію представника позивача, що відповідача відраховано саме у зв`язку із невиконанням індивідуального плану роботи та порушення в свою чергу умов угоди. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення виплаченої суми заробітної плати науковому керівнику у розмірі 16 840, 68 грн. задоволенню не підлягають. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 614 ЦК України). Що стосується відшкодування вартості навчання, пов`язаної з виплатою стипендії у розмірі 75 890, 32 грн., то суд вважає, що вона не підлягає стягненню, оскільки суперечить вимогам Закону. Так як, відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Враховуючи те, що стипендія виплачувалась відповідачу університетом добровільно, як засіб для існування, тому відсутні підстави для її стягнення, з такою позицією до подібних правовідносин погодився Верховний Суд у постанові від 29 березня 2018 року по справі № 607/7379/17. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі з підстав його необґрунтованості. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed