Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Мороко Олег Олегович звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до [PERSON] , в якому просить, стягнути з [PERSON] суму заборгованості за договором позики у розмірі 130 000грн, індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання в розмірі 22 545,96грн., проценти за позикою, відповідно до облікової ставки НБУ за строк користування позиченими коштами в розмірі 39 918,90грн., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 7105грн. Також позивач просить стягнути суму спричиненої моральної шкоди в розмірі 20 000грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 2 195,69грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30.05.2017 року [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 130 000грн. Згідно умов договору позики [PERSON] мав повернути борг позивачу у строк до 03.10.2017року. Умови договору були погоджені сторонами усно та на їх підтвердження складено відповідну розписку. Враховуючи дружні відносини між позивачем та відповідачем, умовами вказаного вище договору не передбачалось сплати будь-яких відсотків за користування грошовими коштами, пені або інших будь-яких додаткових платежів. Проте у визначений сторонами строк, позичальник своє зобов`язання не виконав та просив позикодавця пролонгувати дію договору позики. Приблизно через шість місяців після спливу строку повернення заборгованості [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням повернути суму боргу, однак до теперішнього часу відповідач свої зобов`язання не виконав. Вказує, що сума боргу за договором позики складає 130 000грн., кількість днів прострочення виконання боргового зобов`язання з 04.10.2017року по 31.07.2019 року складає 665 днів. Проценти за позикою, у розрахунку облікової ставки НБУ на день складення заяви складає 39 918,90грн. Розмір індексу інфляції від простроченої суми становить 22 545,96грн. 3% річних від суми заборгованості за 665 днів прострочення становить 7 105грн. Крім того, представник позивача зазначає, що внаслідок безпідставних неправомірних дій відповідача позивачу завдано душевні страждання, нервовий стрес та переживання, що негативно вплинуло на його працездатність, а також відносини в сім`ї через витрату робочого часу на вирішення питань, пов`язаних з поверненням боргу. Крім того, сім`я позивача була поставлена в скрутне матеріальне становище у зв`язку з позбавленням можливості розпоряджатись власними заробленими коштами, натомість відповідач лише обіцяв повернути борг. В свою чергу звернення до суду також призвело до зайвих витрат часу на підготовку, а також витрат коштів для сплати судового збору. Вказані обставини призвели до негативної зміни звичних умов життя позивача та необхідності докладання додаткових зусиль, витрати грошових коштів та часу для захисту своїх порушених прав і їх відновлення. З огляду на викладене позивач оцінює спричинену моральну шкоду на суму 20 000 грн., яку просить також стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові, просив задовольнити в повному обсязі. Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання не з`явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 15.06.2020 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 30 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у формі розписки, відповідно до якої позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 130 000грн. на строк до 03 жовтня 2017року, що підтверджується оригіналом розписки. Однак [PERSON] свої зобов`язання за договором не виконав, кошти у визначений строк не повернув. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, саме розпискою чи іншим борговим документом за вказаним договором позики за нормами матеріального закону підтверджується передання грошей за договором позики та отримання їх позичальником. Законодавцем визначено, що підчас розгляду справи категорії про стягнення боргу за договором позики, підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення позики. Відповідно до роз`яснень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені грошовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання договору позики передбачає належне виконання позичальником обов`язку повернути позику в порядку, передбаченому ст. 1049 ЦК України. Договір позики є одностороннім, оскільки обов`язки виникають лише у однієї сторони - позичальника, а права - лише у позикодавця. На позичальника покладається обов`язок повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такої самої якості та такого самого роду, що були передані йому позикодавцем. Позичальник зобов`язується також сплатити винагороду (проценти за користування позикою), якщо договір не є безоплатним. Позикодавцеві належить право вимагати від позичальника повернення позики, та сплати процентів за оплатним договором позики. Приписами законодавства встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.509 Цивільного кодексу України кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплати грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи неповернення [PERSON] позивачу суми позики станом на день подачі даного позову, відповідач вважається таким, що прострочив зобов`язання, в зв`язку з чим сума боргу у розмірі 130 000грн. підлягає стягненню в судовому порядку. Крім того, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Таким чином 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 130 000грн. за період з 04.10.2017 по 31.07.2019 року складає 7105грн. Крім того, із наданого позивачем розрахунку процентів за позикою, вбачається, що з відповідача підлягає стягненню 39 918,90 грн. процентів відповідно до облікової ставки НБУ за період користування грошовими коштами з 04.10.2017року по 31.07.2019 року (по день складення заяви), однак суд не може погодитись із наданими розрахунками з огляду на наступне. Право позикодавця нараховувати проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки, зі спливом строку, на який була надана позика, припинилося право позивача нараховувати проценти за договором позики, то після 03.10.2017 року позивач не міг нараховувати такі проценти. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів,їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У даній справі згідно умов договору відповідач зобов`язаний повернути позику 03.10.2017 року, тому відповідно до наведеної норми ч. 1 ст. 1048 ЦК України проценти за користування суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України слід нараховувати до дня повернення позики, включно. Після цього нарахування процентів можливо лише з передбачених ст. 625 ЦК України підстав. Таким чином проценти за користування позикою (130 000 грн.) на рівні облікової ставки НБУ (12.5) за період з 30.05.2017 року по 03.10.2017 року (127 днів) становлять розмір 5654,11 грн. При цьому суд виходив з наступної формули: Процентна ставка пені:1 x ставок НБУ Розраховується за формулою: [Пеня] = [Сума боргу] [Ставка пені (%)] / 100% / 365 днів [Кількість днів] Крім того, судом досліджено наданий позивачем розрахунок інфляційного збільшення боргу відповідача та встановлено, що позивачем невірно визначено індекс інфляції, який визначається як добуток щомісячних індексів за відповідний період, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 21 630,68 грн. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача суми моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. З врахуванням доведеності вини відповідача [PERSON] у заподіянні позивачу майнової шкоди, суд дійшов висновку, що внаслідок винних дій [PERSON] позивачу також завдано моральної шкоди, яка виразилася в тому, що неправомірні дії відповідача призвели до душевних страждань позивача, нервового стресу та переживань, порушення нормальних (звичних) умов проживання останнього у своєму повсякденному житті, що призвело до необхідності докладання додаткових зусиль, витрати грошових коштів та часу для захисту своїх порушених прав та їх відновлення. Виходячи із засад розумності та виваженості, з врахуванням тривалості часу моральних страждань, суд вважає, що моральна шкода підлягає частковому задоволенню з урахуванням обставин, що мають істотне значення для встановлення розміру такої, і на погляд суду, з врахуванням принципу справедливості, в конкретному випадку становить 1000 гривень, що на погляд суду є справедливою сатисфакцією позивачу спричинених відповідачем моральних страждань. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позову. Враховуючи те, що матеріалами справи підтверджується факт неповернення [PERSON] суми позики у розмірі 130 000грн., на вказані суми підлягає нарахуванню індекс інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання у сумі 21 630грн.; процентів за позикою, відповідно до облікової ставки НБУ за користування коштами у розмірі 5654,11грн.; 3% річних у розмірі 7105 грн., загальна сума грошових коштів, що підлягають стягненню з [PERSON] становить 165 389,79 грн. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 202, 207, 509, 526, 533, 610, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: partial