Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-11 00:00:00

Представник позивача в травні 2014 року звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом до відповідача. Посилався на те, що відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, відповідач [PERSON] самовільно зайняв земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови, орієнтованою площею 0,001 га, що знаходиться на [ADDRESS], шляхом встановлення тимчасової споруди без документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Зазначає, що державною інспекцією сільського господарства в Чернівецькій області відповідача неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності та винесено приписи з приводу усунення виявленого порушення земельного законодавства та звільнення земельної ділянки. Разом з тим, [PERSON] вимоги припису не виконав та не звільнив самовільно зайняту ним земельну ділянку. Таким чином, просив суд ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом демонтажу встановленої тимчасової споруди та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан. Також, просив стягнути з відповідача сплачений судовий збір у сумі 487,20 грн. та 56,54 грн. витрат за заподіяння територіальній громаді м.Чернівці шкоди у зв'язку із самовільним зайняттям земельної ділянки. Представник позивача Чернівецької міської ради - Шкварчук С.Д. в судовому засіданні позов підтримав та підтвердив викладені у ньому обставини. Не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Причину своєї неявки суду не повідомив. Згідно вимог ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст.224 ч.1 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає, що по справі слід постановити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що відповідно до акта перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 11.11.2013 року, складеного інспектором Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області, відповідач [PERSON] самовільно зайняв та використовує земельну ділянку, орієнтованою площею 0,001 га., що знаходиться на [ADDRESS], шляхом встановлення тимчасової споруди. Вказана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови. (а.с.6). Вищевказаний акт був отриманий відповідачем [PERSON], про що свідчить його підпис в акті. У зв'язку із виявленням порушення ст.ст.125,126 Земельного кодексу України, відносно [PERSON] інспектором Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області 11.11.2013 року було складено протокол про адміністративне правопорушення, у якому відповідач зазначив, що протягом триденного терміну він зобов'язується вжити заходів щодо оформлення документів на земельну ділянку, чим фактично визнав факт порушення земельного законодавства (а.с.9). Крім цього, 11 серпня 2013 року було винесено припис, яким зобов'язано [PERSON] в тридцятиденний термін вжити заходів щодо усунення порушення земельного законодавства (а.с.8). Згідно акту обстеження земельної ділянки від 11 листопада 2013 року, самовільна зайнята ділянка, що знаходиться за адресою [ADDRESS] є державною власністю та її цільове призначення - землі запасу (а.с.11). За результатом розгляду протоколу про адміністративне правопорушення від 11.11.2013 року, відповідача [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.53-1 КпАП України на накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. Вказаний факт підтверджується постановою про накладення адміністративного стягнення від 11.11.2013 року (а.с.11). Вказані вище документи для відома та виконання були направлені [PERSON], про що свідчить квитанція про поштове відправлення (а.с.12-13). Разом з тим, відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 30.12.2013 року вимоги припису відповідачем усунуті не були (а.с.14). 30 грудня 2013 року інспектором Державної інспекції сільського господарства в Чернівецькій області відносно [PERSON] знову було складено протокол про адміністративне правопорушення та повторно винесено припис, яким зобов'язано [PERSON] в тридцятиденний термін вжити заходів щодо усунення порушення земельного законодавства, які ним усунуті не були (а.с.14-15). Як вбачається із постанови про накладення адміністративного стягнення від 13 січня 2014 року, за результатом розгляду протоколу про адміністративне правопорушення від 30.12.2013 року [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.188-5 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 160 грн. (а.с.16-17). При цьому жодних відомостей в матеріалах справи з приводу того, що вказані вище постанови про накладення адміністративного стягнення відповідачем оскаржувалися, немає. Згідно ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Одночасно ст.125 вказаного вище Закону передбачає, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази з приводу наявності у відповідача [PERSON] передбачених законом прав на земельну ділянку. Згідно вимог ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Таким чином, враховуючи вказані вище норми закону з посиланням на докази, суд вважає, що відповідач [PERSON] своїми неправомірними діями самовільно зайняв земельну ділянку, внаслідок чого обмежує законного власника у праві розпоряджатися землею та використовувати її за цільовим призначенням, чим завдається істотна шкода державним інтересам, а тому зобов'язаний повернути цю земельну ділянку власнику і привести її в належний стан для її використання. Крім того, на погляд суду, підлягає задоволенню позовна вимога щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача 56 грн. 54 коп. в рахунок спричиненої шкоди. Зокрема, факт спричинення відповідачем своїми діями шкоди підтверджується розрахунком здійсненим Державною інспекцією сільського господарства в Чернівецькій області на підставі методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007р. №963 (а.с.13). Відповідно до частини 2 статті 152 Земельного кодексу, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 1 статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Також, відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved