Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

представник позивача - адвокат Момот М.В. звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за спадковою трансмісією за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 30,9 кв. м, житловою 19,8 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовує свої вимоги тим, що цей будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 16 травня 1958 року, яка на випадок своєї смерті вчинила заповіт, яким заповіла цей будинок своєму синові [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] спадщину прийняв, оскільки на день смерті спадкодавиці проживав та був зареєстрований у спадковому будинку, але не оформив своїх спадкових прав у зв`язку зі смертю [INFO] . Спадщину після [PERSON] прийняли його дружина [PERSON] та син [PERSON] . Вони на день смерті спадкодавця проживали та були зареєстровані разом з ним за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] не оформила своїх спадкових прав, померла [INFO] . Спадщину після її смерті прийняв її син [PERSON] , оскільки на день смерті проживав та був зареєстрований разом з матір`ю. 16 лютого 2021 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Ясинуватського районного нотаріального округу з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті його батьків [PERSON] та [PERSON] . Постановою від 17 лютого 2021 року №232/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його батьків. Зазначена постанова мотивована тим, що будинкова книга, в якій були відомості про реєстрацію померлої [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , була втрачена. Заяву про прийняття спадщини у шестимісячний термін до нотаріальної контори [PERSON] не подав, спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалась. У заповіті, вчиненому від імені [PERSON] 24 листопада 1960 року Авдіївською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3664 вказано, що майно заповідано сину - [PERSON] . Спадкове майно, яке входить до складу спадщини, оформлено на ім`я [PERSON] . Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 25 травня 2021 року встановлений факт того, що [PERSON] є сином [PERSON] . Позивач просить суд захистити його право на спадкове майно та визнати за ним право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за спадковою трансмісією. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Момот М.В. не з`явилися, надали клопотання про розгляд справи без їх участі, на позовних вимогах наполягають. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, керівник Очеретинської селищної військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області Коваленко М. надав клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача за наявними матеріалами справи. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково. Суд встановив, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 16 травня 1958 року, виданого Авдіївським міськкомунгоспом за №92, належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 30,9 кв. м, житловою 19,8 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . На випадок своєї смерті [PERSON] вчинила заповіт, посвідчений 24 листопада 1960 року Авдіївською державною нотаріальною конторою за реєстровим №3664, яким заповіла цей будинок своєму синові [PERSON] Відповідно до довідки №955 від 07 жовтня 2021 року начальника відділу Очеретинської селищної військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області будинок [ADDRESS] у 1978 році був упорядкований до № 25. Відповідно до довідки №954 від 07 жовтня 2021 року начальника відділу Очеретинської селищної військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області Кашеварова М.Н. проживала та була зареєстрована в будинку [ADDRESS] . Докази того, що спадкоємець [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] , відсутні. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що він має право на спадщину після смерті бабусі [PERSON] в порядку спадкової трансмісії та посилається на статтю 1276 ЦК України. Разом з тим ця норма не може бути застосована до спірних правовідносин з таких підстав. Стаття 1276 ЦК України встановлює, що якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася до [INFO] , [PERSON] помер [INFO] , а тому стаття 1276 ЦК України не може бути застосовна до цих правовідносин, оскільки ЦК України вступив у силу з 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує, зокрема, такі питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Тобто, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. А тому застосуванню підлягає Цивільний кодекс Української РСР в редакції, чинній на момент смерті [PERSON] та [PERSON] . Стаття 551 Цивільного кодексу Української РСР регулювала перехід права на прийняття спадщини, а саме вказувала на таке: якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час смерті [PERSON] , для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. [PERSON] помер після відкриття спадщини після смерті [PERSON] і не встиг її прийняти. Відповідно до ст. 529 Цивільного кодексу Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Після смерті [PERSON] право на прийняття належної йому частки спадщини перейшло до його спадкоємців, а саме до його дружини [PERSON] та сина [PERSON] , які на день його смерті з ним разом мешкали, а тому фактично вступили в управління та володіння будинком. Таким чином, вони прийняли спадщину після смерті [PERSON] та здійснили дії, передбачені частиною другою статті 551 Цивільного кодексу Української РСР. Тобто, [PERSON] та [PERSON] успадкували після смерті [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 30,9 кв. м, житловою 19,8 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] в рівних частках. [INFO] [PERSON] померла. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з вимог ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч.2 ст.1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч.1 ст.1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у ч. ч. 3, 4 ст.1268, ст.1269 ЦК України. Так, згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. [PERSON] є сином померлої [PERSON] , на день її смерті був зареєстрований та проживав разом з нею, а тому в силу ч.3 ст. 1268 ЦК України, прийняв спадщину, що залишилася після її смерті, а саме 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 30,9 кв. м, житловою 19,8 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини п`ятої ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суд встановив, що 17 лютого 2021 року приватний нотаріус Ясинуватського районного нотаріального округу Дорменок Ю.М. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності на житловий будинок за померлими. За правилами ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК, частина десята статті 67 Закону України «Про нотаріат»). Згідно зі ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Суд вважає доведеним, що на теперішній час позивач з незалежних від нього причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд вважає, що на теперішній час дійсно існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду.

Outcome: partial