Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

Представник позивача [PERSON] 10.03.2020 року звернувся до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою в [PERSON] до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», предметом якої є стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. завданої внаслідок смерті його батька на виробництві у розмірі 944600,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Як на підставу позову представник позивача посилається на те, що позивач є сином [PERSON] , який помер [INFO] внаслідок нещасного випадку під час виконання своїх трудових обов`язків на підприємстві відповідача. Смертю батька йому завдано моральної шкоди, яка полягає у наступному: він втратив свого рідного батька, коли йому виповнилося всього сім років. Дізнавшись про смерть батька, позивач зазнав сильного емоційного та психологічного потрясіння. Внаслідок смерті батька, позивач назавжди був позбавлений турботи, любові та батьківського спілкування. Після його загибелі, нормальні життєві зв`язки позивача були знищенні, він постійно відчуває почуття туги та самотності і до теперішнього часу не може оговтатись від осягнутого його лиха, адже думки про батька постійно переслідують його. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказування іншими засобами доказування. Позивач вважає, що розмір завданої йому моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Відповідача на його користь становить 944600,00 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов повністю, просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову повністю. Зазначила, що нещасний випадок з батьком позивача стався саме через порушення ним особисто вимог нормативно-правових актів з охорони праці. Крім того, визначена позивачем ціна позову не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості і значно перевищує розмір, який встановлений спеціальною нормою, яка діяла в той час, коли у позивача виникло право на її відшкодування. Заслухавши думку сторін, дослідивши позовну заяву (а.с.1-9), відзив з додатками (а.с.46-52), а також матеріали справи у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Позивач є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.18). Відповідно до Акту №17 про нещасний випадок від 10 вересня 1998 року (а.с.10-16), в період часу з 23 години 30.08.1998 року до 05 годин 50 хвилин 31.08.1998 року машиніст екскаватора «ЕКГ-10-И» інв. номер 15, [PERSON] здійснював погрузку гірничої маси на автомобіль Бєлаз №73 під управлінням водія [PERSON] 31.08.1998 року близько о 05 годині 50 хвилин, після чергової загрузки автомобіля, машиніст екскаватора [PERSON] побачив, що з кабіни автомобіля на майданчик вийшов водій [PERSON] і перебуваючи під захистом козирка автомобіля, показав йому жестами повернути екскаватор до нього кабіною. [PERSON] поворотом стріли вліво проніс ківш над кабіною водія і зупинив його в 1.5-2 метрах від автомобіля, при цьому не відключив генератор екскаватора. В цей час [PERSON] , перебуваючи на середній смузі перильного огородження площадки кабіни автомобіля, намагався щось сказати [PERSON] . [PERSON] , намагаючись почути [PERSON] , встав з крісла машиніста екскаватора, при цьому зачепив стегном правої ноги ручку командо-контролера, в результаті чого, стріла екскаватора пересунулася вправо і ковшом придавила до торця козирка автомобіля грудну клітину [PERSON] , через що він отримав травми не сумісні з життям. Пунктом 13 Акту Форми Н-1, визначено працівників, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці - зокрема, [PERSON] (а.с.16). Відповідно до довідки відповідача родині загиблого [PERSON] була виплачена матеріальна допомога (а.с.17). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Події, у зв`язку з якими у [PERSON] виникло право на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема ЦК Української РСР 1963 року. Згідно зі статтею 440-1 ЦК Української РСР моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 ЦК Української РСР та іншим законодавством, яке встановлює відповідальністю за заподіяння моральної шкоди (наприклад, стаття 49 Закону «Про інформацію», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); - при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Необхідною умовою виникнення зобов`язання з відшкодування моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК Української РСР не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону України «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону України «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. За змістом статті 440-1 ЦК Української РСР заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб (пункт 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року). Стаття 440-1 ЦК Української РСР є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Згідно з пунктом 5 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, яка діяла на момент нещасного випадку) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. На момент нещасного випадку, який стався з [PERSON] , були чинними Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року (далі - Правила). Відповідно до пункту 4 Правил відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я (надалі - потерпілому) складається з: виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності; виплати в установлених випадках одноразової допомоги померлому (членам сім`ї та утриманцям померлого); компенсації витрат на медичну та соціальну допомогу (посилене харчування, протезування, сторонній догляд тощо). За наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Згідно з пунктом 11 Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Смерть батька позивача - [PERSON] , який перебував у трудових відносинах з Відкритим акціонерним товариством «Південний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є відповідач, сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, однак діючим на той час законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди членам сім`ї потерпілого, а статтею 440-1 ЦК Української РСР була передбачена можливість відшкодування моральної шкоди лише тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Оскільки нещасний випадок на виробництві з [PERSON] стався у вересні 1998 року, порядок відшкодування моральної шкоди на час виникнення спірних правовідносин регулювався статтею 440-1 ЦК Української РСР, статтею 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на момент настання нещасного випадку) та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, якими не передбачалося право членів сім`ї потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві, у суду відсутні правові підстави для задоволення позову [PERSON] . Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 17 червня 2020 року в справі №61-16622св19. В зв`язку з відмовою у позові, та оскільки позивача звільнено від сплати судових витрат, судовий збір підлягає компенсації за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed