Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-07 00:00:00

Представник відповідача Кокіль І.П., в судовому засіданні, позовні вимоги позивача не визнала з підстав, викладених у наданих суду запереченнях на позов. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON], в судовому засіданні зменшені позовні вимоги позивача підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Просять суд стягнути з відповідача Територіальної державної інспекції з питань праці у Рівненській області невиплачену частину заробітної плати за фактично відпрацьований позивачем час 02 квітня 2012 року в розмірі 341 гривня 77 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з квітня 2012 року по січень 2014 року включно в розмірі 151920,3 гривні та завдану позивачу діями відповідача моральну шкоду в розмірі 3000 гривень. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши письмові докази по справі приходить до наступного: Згідно наказу Міністерства соціальної політики України від 30 березня 2012 року № 152 -к [PERSON] звільнено з посади начальника Територіальної державної інспекції праці-Головного державного інспектора праці у Рівненській області 30 березня 2013 року у звязку із ліквідацією Держнаглядпраці та його територіальних органів згідно п. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. На зазначеному наказі відсутня його реєстрація в інспекції праці у Рівненській області, в верхній частині наказу зазначено «ФАКС НО.:4625708 3 КВІ. 2011 14:19 СТ.1», з чого слідує, що надійшов наказ в інспекцію праці у Рівненській області 3 квітня в 14 годин 19 хвилин, 2012 року-2011 рік на факсі зазначено помилково, тому-що наказ від 30.03.2012 року не може бути направлено в 2011 році. Згідно наказу Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області від 30 березня 2012 року № 25-к [PERSON] оголошено вищезазначений наказ Міністерства соціальної політики України. З наказом Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області [PERSON] ознайомлено 02 квітня 2012 року про що свідчить його підпис на зазначеному наказі і дата 02.04.12 р., і як пояснив в судовому засіданні [PERSON] в кінці робочого дня 02 квітня 2012 року його ознайомили з зазначеним наказом, про який йому не було відомо ні 30 березня 2012 року, ні до кінця робочого дня 02 квітня 2012 року. 31 березня 2012 року і 01 квітня 2012 року були вихідними днями, а 02 квітня 2012 року він вийшов на роботу і працював цілий робочий день і тільки в 16 годин йому було оголошено наказ інспекції праці у Рівненській області. Наказ Міністерства Соціальної Політики України про його звільнення йому ніхто не оголошував і з ним його ніхто не знайомив, що підтверджується тим, що ні 30 березня 2012 року, ні 02 квітня 2012 року такого наказу в інспекції праці у Рівненській області не було, так-як надійшов наказ в інспекцію праці згідно факсовой відмітки 3 квітня, а тому ні 30 березня 2012 року, ні 02 квітня 2012 року [PERSON] наказ Міністерства соціальної політики України від 30 березня 2012 року про його звільнення йому оголосити не могли. Згідно ксерокопії аркушу № 2 Книги обліку руху трудових книжок [PERSON] видано трудову книжку при звільненні 02 квітня 2012 року про що свідчить дата і його підпис в книзі. В статті 241-1 КЗпП України зазначено, що строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день, що підтверджується і п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, де прямо зазначається, що «днем звільнення вважається останній робочий день». Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунки у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, що підтверджується і п. 4.1 вище зазначеної інструкції про порядок ведення трудових книжок, де прямо зазначено, що «Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесенним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки» З вище викладеного слідує, що днем звільнення вважається останній день роботи з видачею в цей день трудової книжки. В даному випадку 30 березня 2012 року [PERSON] ніхто не повідомляв, що він звільнений з 30.03.2012 року, трудова книжка йому не видавалася, а тому 02 квітня 2012 року він прийшов на роботу і працював майже цілий робочий день, що підтверджується також показами свідка [PERSON] В кінці робочого дня його ознайомили з наказом інспекції праці у Рівненській області, але наказ Міністерства соціальної політики України про його звільнення йому не оголошували, і видали трудову книжку, але розрахунку з ним не провели. За таких обставин суд вважає, що останнім робочим днем [PERSON] є 02 квітня 2012 року. При звільненні позивача, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, [PERSON] не було виплачено всіх сум, що належали йому від установи, і лише 06 червня 2012 року йому були виплачені належні йому кошти в сумі 27 762,50 гривень включно по 30 березня 2012 року, а за фактично відпрацьований ним робочий день 02 квітня 2012 року кошти, згідно наданого розрахунку позивачем в розмірі 341,77 гривень, йому не були виплачені. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що в даному випадку відноситься до належних і виплачених позивачу коштів в розмірі 27 762,50 гривень в червні 2012 року, які не були виплачені йому при звільненні в квітні 2012 року. При наявності спору про розмір належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п.п. 25, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини, чого не було доведено представником відповідача. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця, на що посилається представник відповідача, не виключає його відповідальності. Відповідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи перед звільненням. Згідно довідки Територіальної державної інспекції праці у Рівненській області вих. №17д/б від 30.03.2012 року про заробітну плату [PERSON], заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 30 березня 2012 року становить-26 324,85 гривень. Заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням складає, за лютий 2012 року-5315,72 гривні. Згідно розрахункової відомості ТДІП у Рівненській області № 5 за березень 2012 року, в березні 2012 року [PERSON] нарахована заробітна плата в розмірі 5389,61 гривня. За два місяці перед звільненням середній заробіток складає: 5315,72 додати 5389,61=10705,33:2місяці = 5352,67 гривні-середній заробіток за два останні календарні місяці роботи перед звільненням х 22 місяці затримки розрахунку при звільненні=117758.00 гривень.-середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі Відповідно до ст. 1167 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року Про внесення змін та доповнень до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди-пункт 13 викласти в такій редакції: судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушень прав працівника у сфері трудових відносин-невиплати належних йому грошових сум, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної /немайнової шкоди/ покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За вище зазначених обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення частково, в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 117758,00 гривень, тому-що позивачем невірно зроблено розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В частині стягнення заробітної плати за 02 квітня 2012 року в розмірі 341,77 гривень та моральної шкоди в розмірі 3000 гривень, виходячи з принципів розумності та справедливості, підлягають до задоволення повністю тому-що як було встановлено в судовому засіданні позивача звільнили задніми числами, наказ про його звільнення йому не оголосили і не ознайомили його з ним і розрахунок з ним не провели, в чому є вина роботодавця, що призвело позивача до моральних страждань. Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача 1211,00 гривень судового збору в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved