Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

представник заявника звернулася до суду із заявою в інтересах [PERSON], в якій просить встановити факт смерті його батька [PERSON], [INFO], який помер 15.01.2019 року у м. Шахтарськ Донецької області. Обґрунтовує свої вимоги тим, що документація про смерть видана на тимчасово непідконтрольній Україні території. Встановлення даного факту заявнику необхідно для проведення державної реєстрації смерті за законодавством України. В судове засідання заявник не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Проте представник заявника надала заяву про розгляд справи без її участі та участі заявника. Представник заінтересованої особи в судове засідання\~ не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд прийняв рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України,суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Тобто, суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Суд встановив, що [PERSON] є сином померлого [PERSON] (а.с.10). Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], помер у м. Шахтарськ Донецької області 15.01.2019 року, що підтверджується довідкою про причину смерті № 31 від 16.01.2019 року, свідоцтвом про смерть № 129271, виданим 17.01.2019 року Шахтарським міськрайонним відділом запису актів цивільного стану та фотознімками місця поховання (а.с.13-17). Судом встановлено, що у реєстрації смерті [PERSON] представнику заявника [PERSON] було відмовлено, оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] міському відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області пред'явлено документ, не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті (а.с. 18). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від\~18.01.2018\~№\~2268-VIII діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у звязку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті [PERSON] для реалізації майнових та особистих немайнових прав [PERSON] суд, приймає до уваги надані довідку про причину смерті, свідоцтво про смерть та досліджує їх в сукупності з фотознімками місця поховання, і вважає, що заявлені вимоги слід задовольнити, встановивши факт смерті [PERSON] у м. Шахтарськ Донецької області, що надасть можливість [PERSON] отримати свідоцтво про смерть батька відповідно до законодавства України.

Outcome: approved