Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON], діючи на підставі довіреності, звернувся у Вугледарський міський суд Донецької області з позовною заявою до відповідача ДП «ДВЕК» про стягнення моральної шкоди в зв'язку з пошкодженням здоровя на виробництві. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював з 07.08.1996 року по 12.08.2010 року на ДВАТ «Шахта «Трудівська» з повним робочим днем під землею з шкідливими умовами праці під впливом шкідливих факторів виробничого середовища. Під час роботи під землею у шкідливих умовах праці у 1994 році з позивачем трапився нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, за яким роботодавцем було проведено розслідування та був складений та виданий акт по формі Н-1, розслідування нещасного випадку пов'язаного з виробництвом. Також у 1998 році у позивача було встановлене професійне захворювання, за яким роботодавцем було проведено розслідування та був складений та виданий акт по формі П-4, розслідування хронічного професійного захворювання. Після проходження позивачем стаціонарного й амбулаторного лікування та обстеження в медичних установах, він був направлений для огляду до МСЄК. Вперше висновком МСЕК від 28.07.1998 року йому була встановлена стійка втрата професійної працездатності у розмірі 55% (по сукупності) - у зв'язку з трудовим каліцтвом 15% та професійним захворюванням 40% і був визнаний інвалідом 3 групи. Після переогляду йому у 2008 році висновком МСЕК від 04.06.2008 року була збільшена стійка втрата професійної працездатності: було встановлено по сукупності 70% - у зв'язку з трудовим каліцтвом 15% та професійним захворюванням 55% та був визнаний інвалідом 2 групи безстроково. Наведені вище обставини свідчать про те, що ушкодження здоров'я позивача, пов'язані з виконанням ним трудових обов'язків, спричинили йому моральні та фізичні страждання, обмежують його можливості вести активній спосіб життя, що встановлено вищевказаним висновком МСЕК. Суму 70000 гривень відшкодування моральної шкоди позивач вважає відповідною нанесеному йому ушкодженню здоров'я, тривалому характеру і ступеня заподіяної шкоди здоров'ю. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь гроші в сумі 70000 гривень за моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я, стійкою втратою професійної працездатності та допустити негайне виконання рішення суду про стягнення всієї присудженої суми в відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров'я. Позивач в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву з проханням розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не зявився, так як в нього закінчився строк дії довіреності. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надавши заперечення на позовну заяву, в якій зазначила, що згідно з довідкою №051868 медико-соціальної експертної комісіїпозивачу 28.07.1998 року первинно встановлено ступінь втрати працездатності 55 відсотків. Вперше професійне захворювання у позивача було встановлене в 1998 році, в цей час і до 11.07.2001 року діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженні Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року. У відповідності до п.11 Постанови №472 моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін, рішення комісії по трудових спорах, рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, тобто 150 х 17грн. = 2550 грн. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров'я, ступінь втрати ним професійної працездатності, дотримуючись принципів домірності, виваженості та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторони визнали, що позивач працював у ДП «ДВЕК» з повним робочим днем під землею та втратив працездатність у розмірі 55 відсотків з вини відповідача, яка була встановлена вперше 28 липня 1998 року, а також те що відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду позивачу у звязку з втратою пошкодженням здоров'я, при цьому судом встановлено, що позивач працював у відповідача з 4 лютого 1974 року, а не з 7 серпня 1996 року, як вказано в позовній заяві (а. с. 8 9). Спір виник щодо розміру відшкодування моральної шкоди, та відповідного законодавства, яке повинно регулювати ці правовідносини. Судом встановлено, що при первинному огляді 28 липня 1998 року позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності, ступінь втрати професійного захворювання 55 відсотків: 40 відсотків по хронічному бронхіті, 15 відсотків по травмі на виробництві в 1994 році (а. с. 10). Суд вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, їх допустимість та належність, вважає що позов слід задовольнити частково з наступних підстав: Згідно з абз. 1 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до п. 1-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» спори, що виникають із приводу заборгованості, повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на відшкодування шкоди. Виходячи з вищенаведеного, у звязку з тим що позивач проходив первинний огляд МСЕК, який визначив ІІІ групу інвалідності та 55 відсотків втрати працездатності, в 1998 році, що дало позивачу право на відшкодування йому шкоди з відповідача, необхідно застосовувати законодавство, яке діяло на 28 липня 1998 рік, а саме Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженні Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року. Згідно з ч. 1 ст. 440-1 ЦК Української РСР, який чинний на 28 липня 1998 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. За ч. 1 ст. 456 ЦК Української РСР, який чинний на 28 липня 1998 року, у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, який чинний на 28 липня 1998 року, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 12 Закону України «Про охорону праці», який чинний на 28 липня 1998 року, встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Згідно з п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р. №1-9 рп/2004 моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. У випадку втрати потерпілим працездатності він зазнає значно більше моральної шкоди, ніж яка заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до ч. 4 ст. 456 ЦК Української РСР, який чинний на 28 липня 1998 року, правила відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я громадянина, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджуються Кабінетом Міністрів України. За п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженні Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, які чинні на 28 липня 1998 року, Моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; від рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат, неоподаткований мінімум доходів громадян складав на час виникнення права на відшкодування моральної шкоди 17 грн., а максимальний розмір 2550 грн. Згідно з ч. 2 ст. 440-1 ЦК Української РСР, який чинний на 28 липня 1998 року, розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача 70000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди суд не находить можливим, оскільки така сума є завищеною і не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача, ступеню втрати ним професійної працездатності та групі інвалідності, а також протиречіть законодавству України, яке діяло на час виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди з відповідача, тобто на 28 липня 1998 року. Суд, враховуючи вимоги розумності, справедливості і домірності завданої моральної шкоди, з огляду на важкі безстрокові наслідки професійного захворювання і виробничої травми, постійний характер негативних наслідків, обмеження життєдіяльності, порушення та зміну звичайного укладу життя і особистих зв'язків, з урахуванням склавшоїся судової практики, вважає за можливе та необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1402,50 грн.: 1020 грн. по хронічному захворювані бронхіті, 383 грн. по травмі на виробництві 10 червня 1994 року, в порядку відшкодування моральної шкоди, що буде цілком еквівалентним завданим моральним стражданням та склавшійся судовій практиці, і відповідати законодавству України чинному на той час . Суд вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 487,20 грн. на користь держави. На підставі вищевикладеного в ст. 153 КЗпП України, ст. ст. 440-1, 456 ЦК Української РСР, ст. 12 Закону України «Про охорону праці», Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженні Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23 червня 1993 року, Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»,

Outcome: partial