Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом до відповідача про стягнення заборгованості, посилаючись на ті обставини, що 10 січня 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, було укладено кредитний договір б/н, згідно з яким відповідачу надано кредит у розмірі 6500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення зобов'язань за договором відповідач допустив несплату щомісячних платежів, в зв'язку з чим позивач зажадав дострокового повернення кредиту з врахуванням відсотків та штрафних санкцій. Суму заборгованості, що з урахуванням штрафних санкцій склала 53036 грн. 37 коп., та судові витрати в розмірі 1600 грн., просив стягнути з відповідача в судовому порядку. У судове засідання представник позивача не з'явився, в поданій до суду позовні заяві просив розгляд справи проводити у його відсутності, вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, представник позивача надіслав до суду заперечення, в яких просив в задоволенні позову відмовити у зв'язку з спливом позовної давності та відсутністю такої заборгованості. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що 10 січня 2006 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, було укладено кредитний договір б/н, згідно з яким відповідачу надано кредит у розмірі 6500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а саме 6500 гривень, однак відповідач не виконав належним чином свої зобов'язання перед банком, не сплатив грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, чим порушив взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого станом на 30 квітня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 53036 гривень 37 копійок, яку представник позивача просить суд стягнути з відповідача на свою користь. Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються нормами цивільного законодавства у сфері кредитних зобов'язань. Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених ст. 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України). За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 Цивільного кодексу України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного кодексу України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 Цивільного кодексу України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України). Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач належним чином свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, тому у позивача виникло право звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості. Водночас, відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Представник позивача звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості поза межами строків позовної давності, враховуючи наступне. Згідно з пунктом 9.12 умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк. Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4. правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицьовій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі останнім днем місяця, указаного на картці. Згідно з довідкою позивача (а.с. 113), дія кредитної картки відповідача закінчилась в листопаді 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся лише у травні 2017 року. Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. У матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії договору банк видав відповідачу грошові кошти і нову платіжну картку. Відповідно до ст. 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судове засідання відповідач не з'явився, але у запереченнях просив застосувати наслідки пропуску ним строку позовної давності, відмовити у задоволенні позову. При вирішенні спору суд застосовує строк позовної давності, передбачені ст. 257 Цивільного кодексу України. При цьому суд не може погодитися з позицією про необхідність застосування до даних правовідносин збільшеного терміну позовної давності, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із частинами 1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, умови та правила надання банківських послуг не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі умови не містять підпису позичальника. Судом не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. У самій же заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності відсутня. Зазначена позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-16цс15. Отже, у суду є підстави відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Статтями 10, 58, 59 та 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] слід відмовити. На підставах вищевказаного, ст. ст. 207, 256, 257, 259, 261, 267, 509, 525, 526, 530, 598, 599, 610 - 612, 629, 634, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed