Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Представник АТ КБ «ПриватБанк» Кіріченко В.М. звернувся 05.09.2019 р. до Решетилівського районного суду з позовом про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості. Як вказує позивач, відповідачка звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 31.05.2010 р., згідно якої отримала кредит у розмірі 8000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Пунктом 1.1.3.2.4 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку. На підставі 1.1.5.2 Договору, неотримання або несвоєчасне отримання клієнтом виписок про стан рахунків не звільняє клієнта від виконання його зобов`язань за даним договором. Згідно п.п.1.1.6.1, 1.1.6.2 Договору зміни в «Умови та правила надання банківських послуг» вносяться банком щомісяця в односторонньому порядку, а у випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє клієнтів про внесені зміни шляхом використання різних каналів зв`язку. Відповідно до п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг відповідач при укладанні договору про надання банківських послуг дала свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500,00 грн + 5% від ціни позову. В порушення умов кредитування відповідачка не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 18.08.2019 р. виникла заборгованість в сумі 31410,25 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14176, 60 грн, заборгованість за простроченим тілом кредиту - 7083, 18 грн, пеня за прострочене зобов`язання - 7878,55 грн, пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 300,00 грн, штрафу (фіксована складова) 500 грн. 00 коп., штрафу (процента складова) 1471, 92 грн. Ухвалою судді Лизенко І.В. від 27.09.2019, яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 р. №175/о/15-19 строком на один рік, у справі відкрито спрощене позовне провадження. 23 жовтня 2019 р. до суду надійшов відзив на позову заяву та зустрічний позов [PERSON] про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківських послуг № б/н від 31.05.2010 р. У відзиві та зустрічній позовній заяві відповідачка посилається на те, що позивачем не було відкрито поточний рахунок на ім`я клієнта [PERSON] , що є істотною умовою та передбачено ч.1 ст. 1066 ЦК України; не було надано всієї необхідної інформації про умови кредитування рахунка клієнта банком; сторонами не було дотримано письмової форми укладення договору; усний договір про надання банківських послуг №б/н від 31.05.2010 р. не містить інших істотних умов, притаманних споживчому кредитуванню, а саме умов надання кредиту, цільового призначення кредиту, умови відкриття та обслуговування поточного рахунку позичальника, умови на яких позичальник зобов`язується повернути отриману суму кредиту. Крім цього відповідачка [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначила, що позивачем пропущено строк позовної давності. Зважаючи на викладені обставини, просила суд визнати недійсним Договір про надання банківських послуг №б/н від 31.05.2010 р. (а.с.а.с.54-68, 70-77). 25 листопада 2019 р. до суду від позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшла заява свідка в якій була надана відповідь на десять запитань відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву (а.с.86-91). 03 грудня 2019 р. відповідачем [PERSON] суду було надано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості в яких вона просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог та застосувати наслідки пропущення строку позовної давності (а.с.101-112). 05 грудня 2019 р. до суду від позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив з додатками (а.с.119-146). 17 лютого 2020 року на електронну пошту суду та 20 лютого 2020 року - засобами поштового зв`язку, до суду надійшли пояснення позивача АТ КБ «Приватбанк» з додатками (а.с.183-206, т.2, а.с1-24). Попереднім складом суду питання прийняття чи відмови у прийнятті зустрічного позову не вирішено. У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненка Ю.В. Ухвалою судді Зіненка Ю.В. від 10.08.2020 року справу за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором прийнято до свого провадження, прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] та об`єднано в одне провадження із первісним. У зв`язку із прийняттям до спільного розгляду зустрічної позовної заяви здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 10.09.2020 року. 10 вересня 2020 року по даній цивільній справі проведено підготовче засідання і справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 10 листопада 2020 року представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, зустрічний позов просив задовольнити в повному обсязі та визнати недійсним кредитний договір № б/н від 31.05.2010 р. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» та відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення та доводи представника відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступних висновків. Так, судом встановлено, що 31 травня 2010 року між Акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 8000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.9). Також, крім анкети-заяви, відповідачка особисто підписала довідку про умови кредитування, в якій зазначено, зокрема відсоткова ставка за кредитом, розмір комісії, пені та штрафів за порушення кредитних зобов`язань тощо (а.с.141). Таке приєднання відповідачем вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях ст. 634 ЦК України. У анкеті - заяві зазначено, що відповідачка згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку (а.с.9). Відповідно до наданої довідки представником позивача АТ «ПРИВАТБАНК» Савіхіною А.М., яка діє на підставі довіреності, на підставі кредитного договору відповідачці [PERSON] 28.03.2016 було надано картку № [NUMBER] терміном дії до 05/19 та 01.09.2017 р. № [NUMBER] терміном дії до 07/21 (а.с.190). З виписки по рахунку [PERSON] вбачається, що вказані картки № [NUMBER] та картку № [NUMBER] відповідачкою використовувалися, що свідчить про прийняття нею умов договору, зокрема поповнювала мобільний телефон та картковий рахунок (а.с.92-98). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за договором, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за простроченим тілом кредиту, пеню та штраф. Як на підставу своїх позовних вимог про погашення заборгованості за договором, позивач посилався на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», які не підписані відповідачкою [PERSON] . При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позовної заяви тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», а також умови та правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» розуміла [PERSON] , ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву. Витяг з умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Так, надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). В той же час в матеріалах справи міститься Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду». Твердження відповідачки [PERSON] в письмових поясненнях про те, що вона не підписувала вказану довідку, повинно бути підтверджено відповідними доказами, зокрема висновком судової почеркознавчої експертизи, однак клопотань про її проведення до суду не надходило. Суд приймає пояснення представника позивача з приводу зазначеного на довідці номеру договору SAMDN50OTC0032246690, на який звертав уваги представник відповідачки, що даний номер не є номером договору, а відноситься до технічної нумерації активу, використовується тільки у внутрішніх сервісах банку з метою ідентифікації зобов`язання, оскільки ця довідка містить вказівку на прізвище, ім`я, по батькові відповідачки, підпис відповідачки та дату підпису 31.05.2010 р., яка збігається з датою підпису анкети - заяви. Відповідно до цієї довідки остання отримала кредит з відсотковою ставкою 3,0 % в місяць, тобто 36% в рік. За порушення строків платежу по будь - якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів передбачено штраф 500 грн + 5% від суми позову (а.с.141). Однак, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що в період з 28 березня 2016 року по 18 серпня 2019 року за користування кредитом позивач нараховував відсотки в розмірі 3,5 % щомісяця (42% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.5-8). Доказів про повідомлення відповідачки про збільшення розміру відсоткової ставки в порядку, передбаченому зазначеними нормами ЦК України, та її письмову згоду на таке збільшення в односторонньому порядку, позивачем не надано. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у постановах від 11 жовтня 2017 року у справі №6-1374цс17 та від 30 листопада 2016 року у справі №6-82цс16. З позову вбачається, що у відповідачки [PERSON] виникла заборгованість в сумі 31410,25 грн, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 14176, 60 грн, заборгованості за простроченим тілом кредиту - 7083, 18 грн, пені за прострочене зобов`язання - 7878,55 грн, пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн - 300,00 грн, штрафу (фіксована складова) 500 грн. 00 коп., штрафу (процента складова) 1471, 92 грн. Зважаючи на те, що у поданому розрахунку заборгованості вказана відмінна від узгодженої сторонами щомісячної відсоткової ставки, суд не може прийняти поданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачки [PERSON] в період з 28 березня 2016 року по 18 серпня 2019 року. Крім того відповідно до розрахунку на початок вказаного періоду за відповідачем [PERSON] вже рахується заборгованість в сумі 6250,10 грн. В той же час, відповідно до виписки по рахунку [PERSON] за період з 08.03.11 р. по 06.11.2018 р. на картковому рахунку [PERSON] № [NUMBER] на кінець періоду було 8,31 грн. Інших розрахунків заборгованості за період часу з дня укладення договору з 31 травня 2010 р. по 27 березня 2016 року в матеріалах справи немає, тому суд позбавлений можливості перевірити правомірність та правильність нарахування вказаної заборгованості. Суд погоджується з тим, що розрахунок заборгованості, не є первинним документом, а носить суто інформаційний характер. Крім цього суд зауважує, що вказана позивачем заборгованість відповідача за тілом кредиту в розмірі 14176,60 грн не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 8 000 грн, якими користувався відповідач. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням зазначеного, суд позбавлений можливості самостійно зробити такий розрахунок, який не може ґрунтуватися на припущеннях та вважає поданий позивачем розрахунок заборгованості неприйнятним в розумінні належності та достовірності даного доказу. Однак, з поданої позивачем виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідачка [PERSON] отримувала кошти в межах встановленого кредитного ліміту 8000,00 грн, з карткового рахунку № [NUMBER] , шляхом знаття готівки в банкоматах. Так, відповідачкою [PERSON] 28.03.2016 р. було знято 4000,00 грн та 2000,00 грн, 08.04.2016 р. - 1200,00 грн, 15.04.2016 р. - 500,00 грн. (а.с.92-98). Враховуючи, що відповідачка фактично отримала та використала кошти позивача, які в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд за наявністю на те правових підстав, стягує з відповідача, як боржника, на користь позивача в примусовому порядку суму та підтвердженої належним чином заборгованості у виді штрафу в розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) А тому позов в цій частині слід задовольнити. Суд не вбачає підстав для стягнення іншого штрафу (процента складова) в розмірі 1471,92, який вираховується від суми позову, оскільки позов в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, за простроченим тілом кредиту, пені за прострочене зобов`язання та пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн задоволенню не підлягає. Щодо посилання представника відповідачки [PERSON] [PERSON] на те, що виписка по картковому рахунку не є належним доказом по справі, оскільки не містить всіх передбачених п. 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України обов`язкових реквізитів, суд зазначає наступне. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін. Отже банківська виписка про стан рахунку , яка завірена належним чином та містить всі необхідні дані для підтвердження спірних правовідносин між банком та відповідачкою [PERSON] , є належним та допустимим доказом в даній справі, який підтверджує як факт користування кредитними коштами, так і сплату заборгованості та процентів за кредитом. Щодо посилання представника відповідачки [PERSON] [PERSON] про те, що стороною позивача подавались нові докази не разом з позовною заявою, а зокрема, разом із відповіддю на відзив, то суд зазначає, що до моменту прийняття новим складом суду даної справи до свого провадження сторони скористалися своїм правом та подали наявні в них докази. Ухвалою суду від 10.08.2020 р. було призначено підготовче судове засідання та визначено сторонам строк для подачі відзиву та всіх доказів по справі. Нових доказів подано не було. Таким чином, враховуючи те, що розгляд даної справи фактично розпочався спочатку, судом беруться до уваги всі докази, які містилися в матеріалах справи на час проведення підготовчого судового засідання і які відповідають визначеним процесуальним законодавством вимогам. Суд вважає, що такий підхід буде відповідати таким принципам цивільного судочинства як змагальність сторін та диспозитивність. З приводу зустрічного позову [PERSON] про захист прав споживачів та визнання недійсним договору про надання банківських послуг №б/н від 31.05.2010 р. суд зазначає наступне. Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначене частиною першою статті 15 ЦК України. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. З урахуванням наведених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні. Для визнання недійсним кредитного договору необхідним є встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду, у зв`язку з укладенням оспорюваного договору. Таку правову позицію висловив Верховний суд в постанові від 27.11.2019 р. по справі №373/212/16-ц. Враховуючи те, що відповідачка підписала анкету-заяву від 31 травня 2010 року, отримувала платіжні картки, користувалася кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, даний кредитний договір не може бути визнаний недійсним. Перевипуск платіжних карток у подальшому, у тому числі з оформленням платіжної картки іншого класу, не свідчить про укладення іншого кредитного договору, недодержання його письмової форми та не є підставою недійсності кредитного договору. Посилання сторони відповідача на рішення ВСУ від 22.03.2017 р. у справі №6-2320цс16, від 11.06.2015 р. у справі №6-16цс15 та інші, як на підставу відмови у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» з приводу форми кредитного договору, не підлягають застосуванню в даній справі, оскільки судом встановлено, що між сторонами було укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. І хоча вказані Умови, Правила надання банківських послуг та Тарифи не містять підпису відповідачки, проте в даній справі мається підписана відповідачкою Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій зазначена, зокрема, відсоткова ставка за кредитом, розмір комісії, пені та штрафів за порушення кредитних зобов`язань тощо. Щодо поданої представником відповідачки [PERSON] заяви про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України). Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Отже аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 25.05.2016 р. у справі №6-1138цс15. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Оскільки відповідачка останній раз здійснювала поповнення карти в терміналі самообслуговування в сумі 500 грн 31.05.2019 р., що підтверджується випискою по картковому рахунку та свідчить про визнання нею свого боргу, позивач звернувся з позовом в суд у вересні 2019 року (в межах строку позовної давності як щодо основного зобов`язання, так і щодо вимоги про стягнення неустойки), то строк позовної давності не сплив. Обставина продовження строку дії укладеного між сторонами кредитного договору значення для визначення початку перебігу позовної давності не має, у зв`язку із її перериванням діями відповідачки, які свідчать про визнання нею свого боргу. Правова позиція Верховного Суду України від 18.06.2014 р. у справі №6-61цс14, на яку посилається сторона відповідача, не суперечить цьому висновку суду. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року. Суд не бере до уваги посилання відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON] на те, що судові витрати позивача не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. До поданого позову позивачем додано платіжне доручення №PROM5ACZQ від 05.09.2019 р. про сплату судового збору (т.1, а.с.1). Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України (ч.2 цього закону). Відповідно до виписки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір по даній справі в розмірі 1921 грн 00 коп. було зараховано до Державного бюджету України (а.с.42). А отже, вказане платіжне доручення є належним доказом сплати позивачем судового збору. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача також судові витрати по оплаті судового збору пропорційно задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позовні вимоги суд задовольняє частково, в сумі 500 грн., тобто 1,59 %, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати в сумі 30,54 грн. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 549, 551, 611, 612, 625, 633, 634, 1054, 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial