Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 18.10.2018 року, ордера ПТ №107648 (а.с. 41, 42), звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку загальною площею 0,52 га, яка надана для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована за адресою: с. Козлівщина Котелевського району Полтавської області, вул. Кагановича лейтенанта, 29, й до дня смерті належала [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що після смерті [PERSON], позивач є спадкоємцем за законом спадкового майна, у тому числі земельної ділянки. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивач звернувся до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки не надано правовстановлюючого документа на спадкове майно та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 104-106, 109, 110). Представник позивача подав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без його та позивача участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 108). Відповідач Козлівщинська сільська рада Котелевського району Полтавської області 17.01.2019 року подала до суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 100). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 27.03.2018 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії ІКЕ №369974, видане 27.03.2018 року Котелевським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного ТУЮ у Полтавській області (а.с. 66). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку загальною площею 0,52 га, яка надана для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства, що розташована на території с. Козлівщина Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі договору дарування від 28.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Котелевського районного нотаріального округу [PERSON] 28.12.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за №2064. [PERSON] Григоровичу належала вищевказана земельна ділянка на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом, виданого Котелевською державною нотаріальною конторою 02.07.2004 року за реєстровим №1315, яку він отримав у спадок після [PERSON], та яка належала останньому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ №006364 від 13.12.1997 року (а.с. 72, 73, 83). Згідно з довідкою Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 10.09.2018 року за №02-38/264, земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства площею 0,52 га, яка належить [PERSON], яка померла 23.03.2018 року, на підставі договору дарування від 28.12.2004 року, знаходиться за адресою: с. Козлівщина Котелевського району Полтавської області, вул. Кагановича лейтенанта, 29 (а.с. 74). Відповідно до довідки Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 11.04.2018 року за №05-06/119, [PERSON], яка померла 27.03.2018 року, мешкала та була зареєстрована за адресою: [INFO]. При цьому на час відкриття спадщини з [PERSON] за вказаною адресою були зареєстровані: квартиронаймач [PERSON], квартиронаймач [PERSON] Абдулаєвич (а.с. 68). Згідно з ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки Спадкоємцем за законом спадкового майна є [PERSON], її родинні відносини із спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження серія I-КЕ №288734, виданим 23.01.1973 року Полтавським міським бюро ЗАГС (а.с. 67), витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 21.07.2017 року (а.с. 79); витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 27.09.2018 року (а.с. 77, 78). У провадженні Котелевської державної нотаріальної контори знаходиться спадкова справа №40/2018 на майно [PERSON], яка померла 27.03.2018 року, яка заведена 11.04.2018 року на підставі заяви про прийняття спадщини від імені дочки спадкодавця - [PERSON] Від інших осіб заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини не надходило. Згідно матеріалів спадкової справи заповіти від імені спадкодавця не посвідчувалися (а.с. 96-99). 18.10.2018 року за реєстровим номером 388 на імя [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за номером 29, що знаходиться за адресою: с. Козлівщина Котелевського району Полтавської області, вул. Кагановича лейтенанта (а.с. 70, 71). Позивач не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки не надано правовстановлюючі документи на спадкове майно та витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 69). Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ №006364 від 13.12.1997 року, земельна ділянка надана для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства. Згідно з ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Крім того, п. г) ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки для ведення підсобного сільського господарства передаються у власність та надаються у користування несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян. У свою чергу відповідно до вимог п. а) ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Також, виходячи з положень ст. 5 Закону України «Про особисте селянське господарство» від 15.05.2003 року, законодавцем було прирівняно (ототожнено) значення цільового призначення земельної ділянки, яка раніше надавалася громадянам для ведення підсобного господарства. З прийняттям Земельного кодексу України 25.01.2001 року, земельна ділянка надається громадянам для ведення особистого селянського господарства. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову відповідачу відомі та зрозумілі. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved