Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовними вимогами до відповідача про відшкодування збитків, у якому просить стягнути з [PERSON] на користь ПП «ВлаБоДе» частину збитків в сумі 50\~000 грн. та судовий збір. В обґрунтування своїх вимог зазначив наступне. 21.01.2010р. ПП «ВлаБоДе» отримало спеціальний дозвіл на користування надрами №5117 та ним було вжито ряд необхідних заходів, передбачених чинним законодавством і зроблено значні витрати з оплати послуг, супутніх процедурі оформлення спеціального дозволу та права користування відповідною земельною ділянкою. Зокрема, 05.12.2007р. позивач отримав експертний висновок №1933-Л, за який перерахував 311\~901,87 грн. 17.12.2007р. позивач уклав договір на виготовлення ксерокопій геологічних матеріалів №949-К/12, на підставі яких оплатив рахунки на суму 5762,00 грн. та 5456,47 грн. 30.11.2007р. позивач підписав договір експертизи обґрунтування вартості геологічної інформації та перерахував відповідно до його умов та рахунку №1933 від 30.11.2007р. 5970,00 грн. Також позивач здійснив оплату завдатку за спеціальний дозвіл «Тростяницьке» родовище руди титану, Вол.Волинський та Черняхівський р-ни Житомирської області в сумі 1\~183\~920 грн. за пакет аукціонної документації «Тростяницьке» родовище руди титану, Вол.Волинський та Черняхівський р-ни Житомирської області в сумі 63\~120,00 грн. 22.12.2009р. позивачем сплачено 4785 680, 00 грн. за спеціальний дозвіл до загального фонду державного бюджету «Тростяницьке» родовище Вол.Волинський та Черняхівського р-ни Житомирської області. Розпорядженням голови Житомирської ОДА позивачу було надано дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення зазначеної земельної ділянки для промислової розробки Тростяницького родовища розсипного ільменіту із земель, розташованих на території Добринської сільської ради (за межами с.Ємілівка) Володарсько-Волинського району та Салівської сільської ради (за межами с.Нові Сали) Черняхівського району. На підставі вказаного розпорядження було виконано проектні роботи по Тростяницькому родовищу ільменітів, які позивач оплатив в сумі 50\~000 грн. Загальна сума витрачених коштів складає 5\~227\~890,34 грн. В березні 2012 року Державна служба геології та надр України без відома позивача провела перевірку, в результаті якої видала наказ №95, яким було анульовано спеціальний дозвіл. Позивач зазначає, що він не отримував направлення на проведення перевірки, акт перевірки, припис, протокол чи наказ №95 від 16.03.2012р. Про анулювання дозволу позивачу стало відомо 02.11.2018р. з Листа Державної служби геології та надр України № 21846-18 від 31.10.2018р. Представником підприємства під час перевірки була [PERSON] . В подальшому позивач звернувся з адміністративним позовом до Державної служби геології та надр України з позовом про скасування вказаного наказу. Постановою Верховного Суду України у складі колегії касаційного адміністративного суду від 04.03.2020р. рішення першої та апеляційної інстанції скасовані, у задоволенні позову відмовлено через прямо встановлені неправомірні дії [PERSON] , у зв`язку з якими ПП «ВлаБоДе» зазнало значних збитків в сумі 5\~227\~890,34 грн. Відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином має важливе значення для усунення наслідків злочину та поновлення порушених прав позивача. Тому позивач просить позов задовольнити. Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 23.06.2020 року розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вказала, що позовні вимоги не визнає, вважає доводи позовної заяви безпідставними. Позивач просить стягнути з неї збитки у розмірі його витрат (частково), пов`язаних з оплатами різноманітних робіт та послуг, що передували отриманню позивачем спеціального дозволу на користування надрами №5117 від 21.01.2010р. При цьому позивач стверджує, що збитки виникли внаслідок неправомірних дій відповідача, що встановлено Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04.03.2020р. у справі № 640/19015/18. Проте, суд касаційної інстанції не досліджував наявність або відсутність у відповідача винних дій під час зазначеної перевірки, оскільки це не було предметом розгляду. Верховним Судом України вірно вказано, що відповідач була представником ПП «ВлаБоДе» у період з 25.08.2007р. по 25.08.2010р. на підставі нотаріально посвідченої довіреності, після 25.08.2010р. довіреність позивачем відповідачу не видавалася, в тому числі і доручення від 22.12.2010р., на яке є посилання в акті перевірки №27 від 07.03.2012р. Також є вірним висновком суду про те, що відповідач у період дії довіреності отримувала поштову кореспонденцію, адресовану позивачу. Після закінчення дії довіреності з 25.08.2010р. відповідач кореспонденцію не отримувала. Про перевірку в ПП «ВлаБоДе» вона дізналася лише в січні 2019р. із запиту директора підприємства [PERSON] , який повідомив про наявність судового процесу та запропонував надати пояснення. Відповідач зазначає, що під час проведення перевірки вона проходила курс лікування, а тому не могла бути присутньою при плановій перевірці ПП «ВлаБоДе». Акт перевірки №27 від 07.03.2012р. вона не підписувала. У задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. 21.01.2010р. ПП «ВлаБоДе» отримано спеціальний дозвіл на користування надрами №5117: вид користування надрами видобування; об`єкт надрокористування Тростяницьке родовище; корисні копалини розсипні ільменітові руди; мета надрокористування (робіт) видобування титанових руд, термін дії спеціального дозволу 20 років. Позивачем понесено значні витрати з оплати послуг, супутніх процедурі оформлення спеціального дозволу, на загальну суму 5 227 890,34 грн. Державною службою геології та надр України проведено планову перевірку ПП «ВлаБоДе», за результатами якої було складено акт № 27 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері видобування корисних копалин від 07.03.2012р., в результаті якої був виданий наказ № 95, яким анульовано спеціальний дозвіл. Позивач, не погодившись з діями Державної служби геології та надр України, звернувся з позовом до суду про скасування вказаного наказу. Рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 11.03.2019р., залишеним без змін постановою Шостого адміністративного суду від 21.05.2019р. адміністративний позов задоволено (справа № 640/19015/18). Постановою Верховного Суду України у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду вказані рішення скасовані, адміністративний позов ПП «ВлаБоДе» до Державної служби геології та надр України залишено без розгляду. Разом з тим, обґрунтовуючи вимоги позову, преставник позивача посилається на рішення касаційної інстанції, зокрема, що Верховний Суд України чітко встановив у діях [PERSON] наявність правопорушення, яка на підставі підробленої довіреності приймала документи, надіслані на адресу позивача, та від його імені як представник була присутня при проведенні планової перевірки надрокористувача та в подальшому отримувала кореспонденцію, яка направлялася позивачу, наявні зловмисні дії та щодо яких необхідно вжити певні дії. Однак, як вбачається з вказаної Постанови ВСУ від 04.03.2020р. у справі № 640/19015/18, ВСУ не досліджував наявність або відсутність у відповідача винних дій під час зазначеної перевірки, оскільки це не було предметом розгляду даної адміністративної справи як і не було визнання дій [PERSON] неправомірними, касаційна інстанція звертає увагу представника позивача на неналежну організацію роботи ПП «ВлаБоДе», адміністративний позов підприємства залишено без розгляду. Згідно з п. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до п. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. При цьому, як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 22.01.2013 року по справі №3-72гс12, за змістом ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. За таких обставин, необхідною підставою для притягнення особи до відповідальності у вигляді відшкодування збитків є одночасна наявність чотирьох умов: протиправна поведінка, дії або бездіяльність особи, негативний результат такої поведінки (збитки), причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками, вина особи. Разом з тим, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, вину особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається прекдставник позивача як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження, оскільки не доведено одночасного наявності чотирьох умов, які б слугували підставою для притягнення особи до відповідальності у вигляді відшкодування збитків. Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок, щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства,визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Всупереч вимогам чинного законодавства України факти, на які позивач посилається як на підстави своїх вимог, ґрунтуються лише на його особистих припущеннях. Жодних належних доказів, які б характеризували правильність та необхідність для стягення вказаної суми, суду не надано. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed