Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Представник позивача адвокат Чавурська О.В. звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 31 жовтня 1997 року між [PERSON] , від її імені діяла [PERSON] та [PERSON] був укладений договір кулівлі-продажу № 2041 житлового будинку, за адресою : [ADDRESS] . Договір був зареєстрований на товарній біржі «Смарагд Південь» в журналі реєстрації біржових угод, реєстраційний номер № 2041. На даний момент позивач не має змоги зареєструвати своє право власності на вказаний будинок, оскільки правовстановлюючий документ договір купівлі-продажу не відповідає вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а тому просить визнати за ним право власності на зазначений будинок. Позивач в судове засідання не з`явився, представник подала заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримала та просив їх задовольнити. Відповідач Хрестівська сільська рада в судове засідання не з`явився, надали суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, заявлені вимоги підтримали. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 31 жовтня 1997 року між [PERSON] , від її імені діяла [PERSON] та [PERSON] був укладений договір кулівлі-продажу № 2041 житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] . Договір був зареєстрований на товарній біржі «Смарагд Південь» в журналі реєстрації біржових угод, реєстраційний номер № 2041. Під час укладення угоди щодо купівлі-продажу будинку за вказаною адресою, між сторонами було досягнуто згоди з істотних умов цього правочину, у тому числі предмету договору і ціни, сплати витрат, пов`язаних з оформленням договору та наданих брокерських послуг. В подальшому житловий будинок був зареєстрований в Каховському БТІ 03.11.1997 року за № 74/2. На даний момент позивач не має змоги зареєструвати своє право власності на вказаний будинок, оскільки правовстановлюючий документ договір купівлі-продажу не відповідає вимогам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме договір не посвідчено нотаріально. Як встановлено з матеріалів справи [PERSON] та її донька, яка діяла від імені продавця, [PERSON] є померлими. Так, згідно із\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Відповідно до аб. 3 ч. 2\~ст. 331 ЦК України\~якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Разом з тим, слід відмітити, що договір купівлі-продажу був укладений у 1997 році, а тому, відповідно до п. 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, його положення застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, крім того в абз. 2 п. 4 зазначено, що цивільні відносини, які виникли до набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 128 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення договору купівлі - продажу, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. 153 ЦК України в редакції 1963 року). Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми, хоч би за законом для даного виду договорів ця форма і не потребувалась. Якщо згідно з законом або угодою сторін договір повинен бути укладений в письмовій формі, він може бути укладений як шляхом складання одного документа, підписаного сторонами, так і шляхом обміну листами, телеграмами, телефонограмами та ін., підписаними стороною, яка їх надсилає (ст. 153 ЦК України в редакції 1963 року). Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (стаття 47 ЦК України в редакції 1963 року). Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» 1991 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі (ч. 2 ст. 15 цього Закону). Згідно ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року № 1952-IV, в редакції закону від 28.08.2018 року, наданий позивачем правовстановлюючий документ, а саме договір купівлі-продажу, не відповідає вимогам, встановленим цим Законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права, необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року N 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004. Аналізуючи наведені норми чинного законодавства, а також законодавства чинного на час виникнення правовідносин,та встановлені по справі обставини, з наданих позивачем доказів вбачається, що позивач правомірно набув право власності на житловий будинок, тому суд вважає доведеним факт належності позивачу на праві власності житлового будинку за адресою [ADDRESS] , та визнає за ним право власності на зазначений будинок, задовольнивши позовну заяву в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved