Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON], [INFO], в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON], яка померла 25 серпня 2006 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в смт. Гніздичів по вул. Грушевського, 85 Жидачівського району Львівської області. В обґрунтування позовних вимог представник позивача покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в смт. Гніздичів по вул. Грушевського, 85 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (син), [PERSON] (невістка) та [PERSON]Я.(внучка), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/4 житлового будинку. 25 серпня 2006 року померла мати позивача [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, до якої входить частка спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті померла склала заповіт, згідно якого все належне йому майно заповіла позивачу. Відтак, позивач як єдиний спадкоємець за заповітом, що виявив бажання прийняти спадщину(житловий будинок), яку фактично прийняв, оскільки на момент її проживав спільно із спадкодавцем, звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], проте отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в смт. Гніздичів по вул. Грушевського, 85 Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє позивача можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому останній змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Представник позивача [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримують, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просять їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали заяву про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем цілісно права власності на спірний будинок. Відповідно до\~ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України\~ у\~випадку визнання\~позову відповідачем\~суд ухвалює\~рішення за\~результатами підготовчого\~провадження.\~У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2\~ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України\~зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 12 серпня 1983 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований в смт. Гніздичів по вул. Леніна, 85 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого була [PERSON] /а.с. 20/. Із долученої до матеріалів справи довідки №679 виданої Гніздичівською селищною радою Жидачівського району Львівської області від 05 червня 2018 року, вбачається, що при перейменуванні вулиць та уточнення адресного господарства в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, житловому будинку, який належав [PERSON] надано поштову адресу: вул. Грушевського, 85 смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області /а.с. 21/. Окрім того, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом №664 з будинкової книги будинку №85 по вул. Грушевського в смт. Гніздичів від 04 червня 2018 року, що станом на 30 червня 1990 року в смт. Гніздичів по вул. Грушевського, 194 Жидачівського району Львівської області рахувалося господарство за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (син), [PERSON] (невістка) та [PERSON] /а.с. 19/. Згідно технічного паспорта від 18 червня 2018 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок №85 по вулиці Грушевського в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, загальна площа вказаного будинку становить 103,5 кв.м.(житлова 64,6 кв.м.). Рік забудови 1975. Інвентаризаційна вартість 334513 грн. /а.с. 22-24/. Згідно із листом Вищого спеціалізованого\~суду України\~з розгляду\~цивільних і\~кримінальних справ від 16.05.2013\~ №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6\~постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої\~статті 120 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою\~статті 123 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в смт. Гніздичів по вул. Грушевського, 85 Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств\~«колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (син), [PERSON] (невістка) та [PERSON]Я.(внучка). Частка кожного члена двору становила 1/4. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 25 серпня 2006 року, в. смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, у віці 85 років, померла [PERSON], про що 26 серпня 2006 року зроблено відповідний актовий запис №57 та Гніздичівською селищною радою Жидачівського району Львівської області, від 26 серпня 2006 року, видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №063181 /а.с. 14/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2\~ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої складається із частини спірного будинку (1/4 - як члена колишнього колгоспного двору) земельної частки (паю) площею 1,21 умовних кадастрових гектари та майнового паю в майні ТзОВ фірма «Кохавина». З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 30 липня 1991 року, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що мені буде належати на день смерті, і на що я за законом матиму право заповідаю сину [PERSON]». Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /а.с. 15/. Так, в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що позивач по справі і є сином померлої та відповідно спадкоємцем за заповітом. Вказаний факт додатково підтверджується долученою до матеріалів справи копією свідоцтва про народження ІІІ-ЯР №001504 від 17 квітня січня 1958 року /а.с. 13/. Відповідно до ч.1\~ст.1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до\~ст. 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1\~ст.1235 ЦК України\~заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270\~ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Так, дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, встановлено факт звернення [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті його матері [PERSON], яка померла 25 серпня 2006 року та отримання останнім свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 06 квітня 2009 року, а саме на спадкову земельну частку\~(пай)\~площею 1,21\~умовних кадастрових\~гектари та\~майновий пай\~в майні\~ТзОВ фірма\~«Кохавина» /а.с. 17-18/. Разом з тим, постановою завідувача Жидачівською державною нотаріальною конторою №400/02-31 від 04 червня 2018 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері на інше майно(будинок), у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в смт. Гніздичів по вул. Грушевського, 85 Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом /а.с. 25/. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7\~передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Окрім того, суд враховує, що поданими через канцелярію суду заявами, відповідачі засвідчили факт відмови на користь позивача від належних їм часток у спірному будинку: як члену колгоспного двору([PERSON] та [PERSON]Я.) Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до переконливого висновку в підставності позовних вимог [PERSON], щодо визнання за ним цілісно права власності на спірний житловий будинок. Таким чином, враховуючи свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права; те, що позивач оформити право власності на спірний житловий будинок, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved