Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Представник заявника звернувся до суду з заявою, в якій просить встановити факт перебування [PERSON] на утриманні [PERSON] В обґрунтування заяви представник заявника посилається на те, що 16.04.2017 в смт.Городище Перевальського району Луганської області помер чоловік заявниці [PERSON] Заявник є пенсіонером за віком однак пенсійного посвідчення до теперішнього часу не отримала та отримує пенсію з червня 2018 року у розмірі 2033,07 гривень на місяць. Зазначених коштів їй не вистачає для свого належного утримання. На теперішній час заявник бажає реалізувати своє право на пенсію у звязку із втратою годувальника. Чоловік заявника [PERSON] був шахтарем та за життя отримував пенсію за віком на пільгових умовах, розмір якої значно перевищував розмір пенсії заявника. Свою пенсію [PERSON] передавав заявнику, яку вона витрачала на сплату комунальних послуг, придбання продуктів харчування, ліків тощо. Зазначена допомога була для заявника постійним та основним джерелом для існування, оскільки 04.01.2016 остання була звільнена з основного місця роботи, та ніяких інших доходів вона не отримувала. У звязку з чим вона звертається до суду з цією заявою, для встановлення факту юридичного значення. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 11 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду на 09 січня 2019 року. В судовому засіданні заявник підтримала заяву про встановлення факту, що має юридичне значення та просили її задовольнити, з підстав викладених в заяві. Представник заявника адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених в заяві. Представник заінтересованої особи Марківське обєднане управління Пенсійного фонду України в Луганської області в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав пояснення в яких просить справу розглядати без участі представника заінтересованої особи. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника допитавши свідків, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Пунктом 8 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. При вирішенні заяв про встановлення факту перебування на утриманні необхідно враховувати, що для встановлення факту перебування на утриманні при відшкодуванні шкоди в разі втрати годувальника не має значення чи знаходився непрацездатний утриманець в родинних чи шлюбних відносинах з годувальником. Разом з тим, відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства; сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу. На підставі ст.\~36\~Закону України\~«Про загальнообов'язкове\~державне пенсійне\~страхування» пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається: непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні. До членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника. Відповідно до паспорту серії ЕМ 104315, виданого 24 лютого 1999 року Перевальським РВ УМВС України в Луганській області, [PERSON], [INFO], громадянка України, зареєстрована за адресою: [INFO]. Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № [NUMBER] від 25.06.2018, заявник [PERSON], [INFO], фактично проживає за адресою: [INFO]. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON], [INFO], помер 16 квітня 2017 року у смт. Городище Перевальського району Луганської області, на час смерті був зареєстрований за адресою: [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЕД №507630, виданого 12 липня 2017 року Сєвєродонецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, паспортом громадянина України серії ЕМ 182696, виданого 30 квітня 1999 року Перевальським РВ УМВС України в Луганській області. З свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЕД №494246, виданого 26 липня 1980 року Городищенською селищною радою Перевальського району Ворошиловградської області вбачається, що заявник [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 липня 1980 року, актовий запис №19. Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій,\~Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі неможливості надати документи, визначені Порядком, факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON], [INFO], зареєстрована в [INFO], та дійсно на день смерті чоловіка [PERSON], який помер 16.04.2017, вони проживали разом, вели спільне господарство за адресою: вул. Леніна, 57, смт. Городище Перевальського району Луганської області, що підтверджуються довідками № 1.23/578 від 10.05.2017, № 1.40/12 від 13.09.2018, №1.41/12 від 13.09.2018, виданими органом виконавчої влади, розташованим на тимчасово неконтрольованій українською владою території. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, на підставі наданих до матеріалів справи документів, судом встановлено, що [PERSON] постійно проживала зі своїм чоловіком [PERSON], який помер 16.04.2017, вела з ним спільне господарство за адресою: вул. Леніна, 57, с. Городище Перевальського району Луганської області, та перебувала на його утриманні. Зазначене підтверджується поясненнями свідка [PERSON] яка в судовому засіданні пояснила, що чоловік заявника отримував достатній розмір пенсії та заявник, яка на день смерті чоловіка ніде не працювала, та тривалий час знаходилась на утриманні [PERSON] Матеріалами справи встановлено, що на момент смерті [PERSON], \~заявник перебувала на його утриманні, не працювала, ніяких додаткових доходів не отримувала, а тому після смерті свого чоловіка залишилась без джерела засобів до існування. Виходячи з наведеного, вивчивши матеріали справи, суд вважає вимоги заявника такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки вони законні, обґрунтовані, доказово підтверджені\~ матеріалами справи та поясненнями свідків. Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved