Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Представник опікуна звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом в інтересах недієздатної [PERSON] (далі - позивач) до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] (далі - відповідач-2), третя особа - приватний нотаріус Чорнобаївського районного нотаріального округу Черкаської області Бабак О.В., про визнання договорів дарування недійсними. В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що позивач мала у приватній власності квартиру, житловий будинок з надвірними спорудами та земельну ділянку, на якій він розташований. Перебуваючи в хворобливому стані, позивач подарувала вказані об`єкти нерухомості відповідачам. На час вчинення вказаних нотаріальних дій позивач не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними. При цьому нотаріусом в порушення порядку вчинення нотаріальних дій не було встановлено недієздатності позивача, що призвело до вчинення недійсних правочинів. В подальшому рішенням суду позивача визнано недієздатною та встановлено опіку, яку здійснює її син - [PERSON] . На підставі викладеного, посилаючись на приписи законодавства, представник опікуна просив визнати недійсними договори дарування та скасувати їх. 24 квітня 2019 року ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (т. 1, а.с. 24-25). Іншою ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області 20 червня 2019 року вказаний позов залишено без розгляду (т. 1, а.с. 47-48), однак постановою Черкаського апеляційного суду від 5 вересня 2019 року зазначену ухвалу скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 1, а.с. 117-120). Під час підготовчого провадження судом розглянуто клопотання представника опікуна про призначення судово-психіатричної експертизи (т. 1, а.с. 42-43), в ході чого допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з метою отримання та в подальшому надання експертам інформації щодо психічного стану позивача на момент укладення спірних договорів оренди. 20 лютого 2020 року ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області у справі призначено судово-психіатричну експертизу, провадження у справі зупинено (т. 1, а.с. 218-220). 27 березня 2020 року на підставі ухвали Чорнобаївського районного суду Черкаської області провадження у справі поновлено (т. 1, а.с. 234). Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 16 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до розгляду по суті (т. 2, а.с. 51-52). Під час судового розгляду, зокрема у судловому засіданні 19 березня 2021 року опікун позивача та його представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідачі та їх представник у жодне судове засідання під час розгляду справи по суті не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема про судове засідання 19 березня 2021 року, що підтверджується довідками про доставку SMS-повідомлення (т. 2, а.с. 220, 221, 224), причини неявки суду невідомі. Третя особа у судове засідання 19 березня 2021 року не викликалася, оскільки у попередні судові засідання жодного разу до суду не з`явилася. Виходячи з приписів ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд встановив наступні обставини справи та визначив відповідно до них правовідносини. 2 серпня 2016 року позивач з відповідачем-1 уклала договір дарування квартири, відповідного до якого безоплатно передала останній у власність квартиру за адресою: [ADDRESS] (т. 2, а.с. 118). Вказаний договір нотаріально посвідчено третьою особою і зареєстровано, що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 1 червня 2018 року № 126081415 (т. 1, а.с. 10). 20 квітня 2018 року позивач з відповідачем-2 уклала договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, згідно з якими безоплатно передала останній у власність житловий будинок з надвірними спорудами і земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1525 га, розташовані за адресою: [ADDRESS] (т. 2, а.с. 136-137, 170-171). Зазначені договори нотаріально посвідчені третьою особою і зареєстровано, що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 1 червня 2018 року № 126078739 (т. 1, а.с. 8-9). Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 1 березня 2019 року у справі № 709/1538/18 позивача визнано недієздатною та призначено опікуном її сина - [PERSON] (т. 1, а.с. 6-7). Іншим рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 5 лютого 2021 року у справі № 709/1589/20, яке набрало законної сили 10 березня 2021 року, продовжено строк дії вказаного рішення суду до 1 березня 2023 року. За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 цієї статті Кодексу передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред`явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв`язку із вчиненням такого правочину. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України (в попередній редакції) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України (в попередній редакції). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч.ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 118 від 13 березня 2020 року позивач станом на 2 серпня 2016 року та станом на 20 квітня 2018 року, відповідно до наданих судом та досліджених експертизою матеріалів, які клінічно достовірно описують психічний стан підекспертної в юридично значимі періоди часу, виявляла (та виявляє на теперішній час) ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді шизофренії параноїдної в періоді активного розвитку процесу, з актуальною маячною симптоматикою, маренням переслідування та збитку (на юридично значимі періоди часу), та проявами помірно-вираженого змішаного дефекту особистості на теперішній час - через що на вказані періоди часу, тобто на 2 серпня 2016 року та на 20 квітня 2018 року, не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними (т. 1, а.с. 227-232). Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Згідно з ч. 2 ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам). Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» передбачено, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Представником відповідача заявлялося клопотання про призначення повторної судово-медичної експертизи (т. 2, а.с. 30-31), в якому останній, посилаючись на висновок фахівця № 5, вказував про істотні порушення нормативних та методичних вимог під час складання висновку судово-психіатричної експертизи (т. 2, а.с. 14-22). Згідно з ч. 1 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Водночас суд зазначає, що висновок спеціаліста є лише письмовим доказом, а не може слугувати безумовною підставою для призначення повторної судово-медичної експертизи. Разом з тим, висновок експерта закон відносить до окремих засобів доказування, який відповідно до ч. 1 ст. 102 ЦПК України є докладним описом проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (ч. 3 ст. 102 ЦПК України). При наданні оцінки вказаному висновку експерта у сукупності з іншими доказами, суд вважає його належним, допустимим і достатнім доказом, а також таким, що узгоджується з іншими доказами. При цьому судом під час судового розгляду проведено допит експерта [PERSON] , який був головою комісії та разом з іншим членом комісії [PERSON] проводив експертне дослідження, в ході якого останній спростував викладені у висновку фахівця № 5 доводи. Так, стороною відповідачів не зазначено ні в заявленому клопотанні, ні в усних поясненнях жодного належного обґрунтування визначених законом підстав для призначення у справі повторної судово-медичної експертизи, у зв`язку з чим судом протокольно 16 вересня 2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення повторної судово-медичної експертизи відмовлено. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположник свобод закріплено, що кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства i на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним. Зі змісту ст. 319 ЦК України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону; у сім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним; відновлення становища, яке існувало до порушення. Захист цивільних прав - це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій. Будь-яка особа має право на захист свого права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства, вимогам справедливості, сумлінності, розумності. Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту. Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав - це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що доводи сторони позивача щодо недійсності спірних договорів дарування знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому оцінюючи належність, допустимість доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання недійсними спірних договорів дарування підлягають до задоволення, оскільки судом встановлено, що позивач у юридично значимі періоди часу, тобто на час укладення спірних договорів дарування, за своїм психічним станом не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Водночас позовні вимоги в частині скасування договорів дарування до задоволення не підлягають, оскільки такий спосіб захисту цивільним законодавством не передбачений. Згідно з абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За таких обставин право власності відповідачів на нерухоме майно, отримане в дар, слід припинити. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідача-1 підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір за одну позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 768,40 гривень та 50% від розміру сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову, що становить 192,10 гривень. З відповідача-2 підлягає до стягнення на користь позивача судовий збір за дві позовні вимоги немайнового характеру у розмірі 1536,80 гривень (768,40 х 2) та 50% від розміру сплаченого судового збору за подання заяви про забезпечення позову, що становить 192,10 гривень. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Частиною 2 цієї статті Закону передбачено, що у випадках, установлених п. 1 ч. 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми. При поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 2372,40 гривень, однак за три позовні вимоги немайнового характеру необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 2305,20 гривень (768,40 х 3), а тому переплачена сума у розмірі 67,20 гривень (2372,40 - 2305,20) підлягає поверненню на користь позивача. Крім того, під час подання заяви про забезпечення позову сплачено судовий збір у розмірі 1186,20 гривень, замість необхідної суми у розмірі 384,20 гривень, а тому переплачена сума у розмірі 802,00 гривень (1186,20 - 384,20) також підлягає поверненню на користь позивача. З огляду на викладене,

Outcome: partial