Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Представник позивача звернувся до Ленінського районного суду м.Харкова з даною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з газопостачання за період з 01.06.2016 по 30.11.2020 у розмірі 38 769,65 грн., 3% річних у розмірі 3422,54 грн. та 5869,94 грн. інфляційних втрат, вказуючи, що відповідач є споживачем послуг ТОВ «ХАРКІВГАЗ ЗБУТ» за адресою [ADDRESS], однак, внаслідок невиконання відповідачем своїх обов`язків щодо оплати послуг з газопостачання утворилася вищевказана заборгованість, яка наразі не погашена. Тому представник позивача звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 30.12.2020 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 21.01.2021 до суду надійшли заперечення відповідача проти позову, які суд розцінює, як відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач повністю заперечує проти позову, вказуючи, що в жовтні 2010 йому повідомили про заборгованість за оплату послуг газопостачання у розмірі 764.00 грн. Ним було встановлено, що вказаний борг виник, у зв`язку з несплатою Управлінням праці та соціального захисту платежу за лютий-березень 2010 року. На 01.11.2015 борг склав 4000,21 грн. Він регулярно сплачував послуги газопостачання, згідно розміру, визначеного органом, який надавав субсидію. Однак, 03.11.2015 було подано заяву до Ленінського районного суду м.Харкова про стягнення з нього заборгованості в розмірі 4000,21 грн. 27.11.2015 судовий наказ скасовано. За три дні до цього керівником «Харківміськгаз» було видане розпорядження про припинення газопостачання його житла, у зв`язку з чим газопостачання було відключено. До теперішнього часу газопостачання не відновлено. Тому вважає позовні вимоги необгрунтованими. 22.01.2021 судом ухвалено перейти до розгляду справи з викликом сторін та призначено перше судове засідання. Представником позивача подано відповідь на відзив, згідно якої позивач вважає заперечення відповідача необгрунтованими. ТОВ «Харківгаз збут» отримує від Оператора ГРМ дані щодо обсягу розподіленого газу конкретному споживачу та на підставі цих даних визначає ціну спожитого газу. Визначені Оператором ГРМ обсяги газу є обов`язковими для використання ТОВ «Харківміськгаз». Крім того, до повноважень ТОВ «Харківміськгаз» не входить припинення або поновлення газопостачання. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, зазначених у ньому. Крім того, зазначила, що житло відповідача відключено від газопостачання з квітня 2018 року. Відповідач в судовому засіданні зазначив, що проживає за адресою [ADDRESS] . Проти позову заперечує, посилаючись на відзив, також зазначив про пропуск позивачем строку позовної давності. Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» послуги з постачання та розподілу природного газу віднесено до комунальних. Пункт 5 ч. 2 ст. 7 Закону встановив обов`язок споживачів оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений у пункті 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Факт не підписання споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі, однак при стягнені заборгованості зі споживача необхідним є доведення факту надання та споживання таких послуг, зокрема їх обсяг, вартість, а також настання у споживача строку виконання грошового зобов`язання з оплати таких послуг. На підтвердження позовних вимог позивачем надано: -примірник Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, без підпису та без зазначення в ньому даних споживача; -розрахунок заборгованості за період часу з 01.07.2016 по 30.11.2020, згідно якого сума заборгованості з газопостачання за адресою: [ADDRESS] , складає: 38 769,65 грн. Однак, як встановлено в судовому засіданні, газопостачання відповідача було припинено з квітня 2018 року та наразі не відновлено, що підтверджено представником позивача в судовому засіданні. Тобто період заборгованості в такому випадку повинен вважатись з 01.06.2016 по 31.03.2018, а не як заявлено позивачем по 30.11.2020. Окрім цього, відповідно до інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 29.12.2020 відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] , про що ним також зазначено в судовому засіданні. (а.с.13) Згідно копії паспорту відповідача, його зареєстрованим місцем проживання є [ADDRESS] . (а.с.20 зі зворотної сторони). В той час, згідно позову та довідки про нарахування та оплату за природний газ, позивачем розрахована заборгованість [PERSON] з постачання газу по будинку [ADDRESS] , без зазначення номеру квартири, враховуючи, що судом встановлено, що будинок має в складі квартири, в одній з яких зареєстрований відповідач. Іншого розрахунку або графи в наявному розрахунку саме по квартирі №2 , в якій мешкає відповідач, матеріали справи не містять. Таким чином, позивачем не надано обґрунтованого розрахунку наданого та спожитого відповідачем газу, що припадає саме на його квартиру. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості, зокрема, колонки «нараховано до сплати», відповідачу з вересня 2017 року по лютий 2018 року за газопостачання нараховано 0 грн. щомісяця, а у березні 2018 року така сума нарахування вже склала 17 926,47 грн. При цьому, ані в позові, ані в розрахунку, ані представником позивача в судовому засіданні не обгрунтовано та не роз`яснено порядок нарахування такого розміру за один місяць, не зазначено, що в себе включає така одномісячна сума. На підставі викладеного, суд вважає розрахунок заборгованості позивача необгрунтованим доказом наявності в нього законної вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожитий газ за період з 01.06.2016 по 30.11.2020 за адресою [ADDRESS], у розмірі 38 769,65 грн. Матеріали справи, окрім вищезазначеного, не містять також тарифів, за якими відбувалось нарахування сплати за послуги з газопостачання, а також відсутні відомості про обсяги спожитого відповідачем газу. Можливість самостійно зробити розрахунок в суду відсутня. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У Постанові від 07.02.2019 у справі № 742/722/17 Верховний Суд зазначив, що сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, позовні вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю. Відповідно до п. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Враховуючи, що судом відмовлено в стягненні боргу з постачання природного газу, вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від основної вимоги. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові. Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з їх недоведеністю, підстав для застосування строку позовної давності немає. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed