Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-23 00:00:00

Представник відповідача - державного закладу «Ренійська портова санепідстанція» Державної санітарно-епідеміологічної служби Міністерства охорони здоров'я України позовні вимоги позивача не визнав, пояснивши, що вини закладу у затримці розрахунку з [PERSON] при звільненні не має, у затримці винне Міністерство охорони здоров'я України, оскільки кошти для розрахунків з вивільненими працівниками надійшли через рік після звільнення позивача, на підтвердження своїх доводів представник надав копію листа Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 08.24-6612/28 від 11.07.2013 р. За поясненнями представника відповідача, за весь час затримки розрахунку можливості своєчасно розрахуватись з позивачем у відповідача не було, незважаючи на те, що з питань фінансування він звертався з рапортами до свого обласного керівництва. Представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягає, під час попереднього судового засідання надав заяву про часткову відмову від позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 6 170,80 грн. невиплаченої вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку у зв'язку з їх повним погашенням та збільшив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 70 245 грн. 81 коп., виходячи з розрахунку середнього заробітку по довідці Ренійської портової санепідстанції № 688/04 від 19.12.2012 р. про середню заробітну плату (дохід) (для розрахунку виплат на випадок безробіття). Представник позивача також пояснив, що позивач - [PERSON] працював у державному закладі «Ренійська портова санепідстанція» на посаді завідуючого санітарно-карантинного відділу - лікарем-епідеміологом, звідки був звільнений 19.12.2012 р. на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із ліквідацією закладу згідно наказу від 19.12.2012 р. № 39/адм. На момент звільнення [PERSON] закладом повинні були бути виплачені вихідна допомога та компенсація за невикористану відпустку у сумі 6 170,80 грн. В день звільнення позивача зазначена сума вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку відповідачем йому виплачена не була, а була повністю виплачена лише 26.12.2013 р., тобто була затримана на 257 днів, у зв'язку з чим відповідач повинен сплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку. З урахуванням того, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи (жовтень, листопад 2012 р.) склала 273 грн. 33 коп., а з моменту звільнення (19.12.2012 р.) по день повного фактичного розрахунку (26.12.2013 р.) минуло 257 робочих днів, то розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, на думку представника позивача, складає 70 245 грн. 81 коп. Крім того, представник позивача вважає, що у відповідача була можливість розрахуватись з позивачем. В ході розгляду справи судом були досліджені наступні докази: - копія довідки ліквідаційної комісії державного закладу «Ренійська портова санепідстанція» Державної санітарно-епідеміологічної служби Міністерства охорони здоров'я України № 15/01 від 06.02.2013 р., згідно якої загальна сума заборгованості з виплати вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку перед [PERSON] складає 6 170,80грн.; - копія довідки ДЗ «Ренійська портова санепідстанція» № 688/04 від 19.12.2012 р. про середню заробітну плату (дохід) (для розрахунку виплат на випадок безробіття), виданої на ім'я [PERSON], згідно якої загальна сума нарахованої заробітної плати за жовтень та листопад 2012 р. складає 12 300 грн. 16 коп.; - копія трудової книжки, з якої вбачається, що позивач [PERSON] 19.12.2012 р. звільнений з займаної посади у зв'язку із ліквідацією ДЗ «Ренійська портова санепідстанція»; - копія наказу ДЗ «Ренійська портова санепідстанція» № 39/адм. Від 19.12.2012 р. про звільнення [PERSON], лікаря-епідеміолога СКО з 19.12.2012 р., згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України - ліквідація установи; - копія паспорту громадянина України на ім'я позивача [PERSON], серії [NUMBER], виданого Ренійським РВ УМВС України в Одеській області 07.10.1996 р.; - копія виписки банківського відділення Одеської філії АБ «Експрес-Банк» від 20.01.2014 р., згідно якої нарахування на рахунок позивача [PERSON] суми 6 170,80 грн. було здійснене 26.12.2013 року; - копія листа Державної санітарно-епідеміологічної служби України № 08.24-6612/28 від 11.07.2013 р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути із відповідача - державного закладу «Ренійська портова санепідстанція» Державної санітарно-епідеміологічної служби Міністерства охорони здоров'я України середній заробіток за час затримки розрахунку, зазначивши, що він працював у відповідача до 19.12.2012 року, потім був звільнений у зв'язку із ліквідацією закладу на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України згідно наказу від 19.12.2012 р. № 39/адм. На момент звільнення закладом [PERSON] повинні були виплачені вихідна допомога та компенсація за невикористану відпустку у сумі 6 170,80 грн. В день звільнення позивача зазначена сума вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку відповідачем йому виплачена не була, а була повністю виплачена лише 26.12.2013 р., тобто була затримана на 257 днів, у зв'язку з чим позивач просив позов задовольнити та стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 117 КЗпП України, а саме з 19.12.2012 року по 26.12.2013 р., який за його підрахунками склав 70 245 грн. 81 коп. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані, знайшли своє належне підтвердження в ході розгляду справи у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно зі ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як було встановлено судом, позивач [PERSON] працював завідуючим санітарно-карантинного відділу - лікарем-епідеміологом у державному закладі «Ренійська портова санепідстанція» Державної санітарно-епідеміологічної служби Міністерства охорони здоров'я України по 19.12.2012 року, про що свідчить запис у його трудовій книжці. Після звільнення позивачу була повернута трудова книжка, однак, розрахунок по вихідній допомозі та компенсації за невикористану відпустку своєчасно проведений не був. Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП обов'язковою умовою для покладання на установу відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини установи. Заходи, встановлені цією статтею, визначаються, як матеріальна відповідальність. Підставою відповідальності власника (установи) відповідно до означеної статті є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення строків розрахунку при звільненні ( ст.116 КЗпП) та вина власника (установи). При тому вина власника (установи) не виключається при відсутності грошей на розрахунковому рахунку, фінансових труднощах підприємства тощо. Затримка розрахунку з працівником за відсутності спору про розмір належних працівникові сум тягне обов'язок власника (установи) провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно із п. 21 вищевказаної Постанови Пленуму ВСУ при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). На підставі пунктів 1, 2, 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, у випадках стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Із копії довідки № 688/04 від 19.12.2012 р. про середню заробітну плату (дохід) (для розрахунку виплат на випадок безробіття), виданої ДЗ «Ренійська портова санепідстанція» на ім'я [PERSON] вбачається, що за жовтень-листопад 2012 р. заробітна плата позивача склала 12 300 грн. 16 коп. За цей період позивачем фактично відпрацьовано 45 днів. Відтак, середньоденна заробітна плата склала 273,33 гривні (12 300,16 гривень:45 днів=273,33 гривень). Враховуючи, що з 19.12.2012 р. (дата звільнення позивача з роботи) по 26.12.2013 р. (дата повного фактичного розрахунку) встановлено 257 робочих днів (Лист Міністерства соціальної політики України від 21.08.2012 р. № 9050/0/14-12/13), за час затримки розрахунку виплаті підлягає сума коштів у розмірі 70 245,81 гривень (257 днів х 273,33 гривень). Виходячи із засад законності та обґрунтованості судового рішення, розумності та справедливості судового розгляду, з метою недопущення порушення трудових прав та інтересів громадянина, суд стягує з відповідача на користь позивача 70 245 грн. 81 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за вищевказаний період часу. Спору по означеній сумі між сторонами не має. Приходячи до такого висновку, суд не бере до уваги доводи представника відповідача стосовно того, що вини закладу у затримці розрахунку з [PERSON] при звільненні не має, а винним є Міністерство охорони здоров'я України, бо саме ним розрахунок був здійснений через рік після звільнення позивача, оскільки, як передбачено вищезазначеною Постановою ПВСУ від 24.12.1999р. № 13 сама по собі відсутність коштів, тяжке матеріальне становище у роботодавця не виключає його відповідальності. Відсутність вини відповідача суд вважає не доведеним. Таким чином, за аналогією ст. 614 Цивільного Кодексу України обов'язок доведення відсутності вини лежить на власникові (закладу). Представником відповідача об'єктивно суду першої інстанції при розгляді цієї справи не надано доказів, які б звільняли заклад від відповідальності по виплаті сум середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, не надано також доказів і про належну дбайливість відповідача що до виконання ним своїх обов'язків по виплаті, тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Разом з тим, суд приймає до уваги лист Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 11.07.2013 року № 08.24-6612/ 28, наданий суду представником відповідача, про те, що Кабінетом Міністрів України 19.12.2012 року за № 1040 прийнято розпорядження « Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству охорони здоров'я на 2012 рік», згідно з яким кошти в сумі 45 771, 3 тис. грн.. передбачалось спрямувати на бюджетну програму КПКВК 2301250 «Державний санітарно - епідеміологічний нагляд, дезінфекційні заходи по боротьбі з епідеміями» для виплати заробітної плати та нарахувань на неї, сплати комунальних послуг та інших видатків, пов'язаних з діяльністю закладів санепідслужби, що ліквідуються. В листі також зазначено, що на даний час за даними зведеного фінансового звіту МОЗ України за 2012 рік та актів фіксування сум кредиторської заборгованості, складених членами ліквідаційних комісій, потреба в коштах на виплату заробітної плати з нарахуваннями та капіталізацію платежів становить 22 722, 7 тис. грн. ( незареєстрована кредиторська заборгованість). Листом від 11.02.2013 року № 10.03.66/458/3876 МОЗ звернулося до Міністерства фінансів України з проханням щодо винайдення джерел фінансування погашення кредиторської заборгованості. Крім того, за результатами Протокольної наради від 20.03.2013 року з рядом Міністерств, Державної казначейської служби, Держсанепідслужби України з питань винайдення механізму погашення заборгованості з виплати заробітної плати вивільненим працівникам, МОЗ України підготовлено та відповідно до Регламенту Кабінету Міністрів України направлено до заінтересованих державних органів на погодження проект постанови « Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань діяльності Міністерства охорони здоров;я та Державної санітарно - епідеміологічної служби». Згідно з поясненнями представника відповідача, означена постанова була прийнята Кабінетом Міністрів України за № 681 від 11.09.2013 р. «Деякі питання діяльності Міністерства охорони здоров'я та Державної санітарно-епідеміологічної служби», кошти з бюджету були виділені та направлені на погашення заборгованості вивільненим працівникам. Означений лист, на думку суду, не спростовує правових підстав по заявленим вимогам позивача і не свідчить про відсутність вини відповідача. Що до можливості своєчасного розрахунку суду доказів сторонами не надано. Стягуючи з відповідача вищевказану суму суд враховує також те, що на час винесення рішення відповідач є юридичною особою, а процедура ліквідації ще не завершена. Спору між сторонами що до розміру означеної суми стягнення не має, оскільки по поясненням представника відповідача, позивач працював на 1,5 ставки, з рядом % надбавок і при видачі довідки про заробітну плату позивача він правильно вказав всі суми. Відповідно до положень статті 214 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення вирішує, у тому числі, й питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені і документально підтверджені судові витрати, до яких згідно ст. 79 ЦПК України відноситься судовий збір. Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли. Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовій збір у розмірі 229 грн. 40 коп. в дохід держави.

Outcome: approved