Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-15 00:00:00

Представник позивача за довіреністю, [PERSON] звернулася 08.09.2017 до суду з указаним позовом, який обґрунтувала тим, що [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах та з листопада 1986 року по 19.07.1988 брав участь у бойових діях на території республіки Афганістан. Під час виконання свого військового обов`язку при вибуху міни отримав осколкові поранення голови та обличчя. На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців встановлено, що отримані ним поранення та захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. У 2015 році [PERSON] встановлено 3 групу інвалідності та обмеження щодо характеру та умов праці. Після встановлення інвалідності він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні. У зв`язку із інвалідністю відчуває глибокі моральні страждання та переживання, що зумовлені ушкодженням його здоров`я. [PERSON] вимушений багато часу витрачати на амбулаторне та стаціонарне лікування, постійно відчуває душевний дискомфорт, оскільки не може у звичайному для нього режимі спілкуватися з родиною та друзями. Не може продовжувати трудову діяльність на раніше встановленому рівні. Загострюється почуття власної неповноцінності. Не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні. Просив стягнути з відповідача на його користь 100000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Представник позивача у судовому засіданні підтримала вимоги та просила задовольнити. Представник відповідача у судовому засідання позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що позивач проходив військову службу до створення Збройних Сил України і тому Міністерство оборони України, яке утворено у серпні 1991 року, не може нести перед ним відповідальність за завдану моральну шкоду. Жодним законодавчим актом України не передбачено, що Міністерство оброни України є правонаступником Міністерства оборони СРСР. Також позивачем не зазначено, в чому полягає вина Міністерства оборони України в спричиненні йому моральних страждань, а також виходячи з яких міркувань визначено розмір моральної шкоди. Просила у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] проходив військову службу у Збройних Силах СРСР з 22.06.1986 по 19.07.1988, в тому числі у складі діючої армії в період бойових дій на території Демократичної Республіки Афганістан у складі в/ч [NUMBER] з листопада 1986 по 19.07.1986, що підтверджується довідкою [INFO] від 30.06.2017 № 230 та військовим квитком серії [NUMBER] від 19.04.1986 (а.с.10-13). Згідно витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця від 23.07.2014 № 2039 множинні вогнепальні осколкові поранення голови та обличчя (контузія головного мозку 1987 рік) колишнього військовослужбовця [PERSON] , наслідком яких стали множинні рубці в анатомічних ділянках, що підтверджено висновком спеціаліста судово-медичного експерта від 04.07.2014 № 57-Д, що в подальшому призвело до розвитку наслідків перенесеної ЗЧМТ, контузії, у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст., з цефалгічним вестибуло-атактичним, лікворно-гіпертензивним, стено-невротичним сендромами, вегето-судинними пароксизмами, інсомією, легким когнітивним знаженням. Посттравматичний церебральний арахноїдит з лікворогіпертензивним синдромом, стійким цефалгічним синдромом. Центральна вестибулярна дисфункції ІІ ст. ГХ ІІ ст., кризовий перебіг. ІХС,атеросклеротичний кардіосклероз, СН-І-ІІ. Ангіопатія сітківки обох очей. Розповсюджений остеохондроз хребта (а.с.14). Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10 ААГ № 035271 від 03.09.2015, позивачу встановлена 3 група інвалідності у зв`язку з пораненням, контузією, яка пов`язана з участю в бойових діях та перебуванням на території інших держав (16,17). Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Як встановлено у судовому засіданні, позивач не був військовослужбовцем Збройних Сил України або іншого утвореного відповідно до законів України формування та правоохоронного органу спеціального призначення, а проходження ним військової служби відбувалося у період існування Радянського Союзу, коли Збройні Сили України створені ще не були. За змістом ст. 3 Закону України «Про збройні сили України», Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Збройні Сили України утворено 06.12.1991. Статтею 1167 ЦК України регулюються позадоговірні (деліктні) відносини і на правовідносини, пов`язані з проходженням військової служби, дія цієї статті не поширюється, оскільки дані правовідносини регулюються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Норми статті 17 цього Закону встановлюють судовий порядок розгляду справ про захист прав осіб, визначених ним, передбачаючи, серед іншого, відшкодування моральної шкоди. На час проходження позивачем військової служби у період з листопада 1986\~ по 19.07.1988 в Демократичній Республіці Афганістан не діяв Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20.12.1991) та ЦК України 2003 року, а діючим законодавством взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Відповідно до частин 1, 3 статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи те, що позивач не надав суду будь-яких доказів вини відповідача у спричиненні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями чи бездіяльністю відповідача, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір відноситься за рахунок держави.

Outcome: dismissed