Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Представник позивача - адвокат Пекареніна О.М. звернулась до Дзержинського районного суду міста Харкова в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, а саме кошти у розмірі 57653 грн. 20 коп. (п`ятдесят сім тисяч шістсот п`ятдесят три гривні двадцять копійок), а також понесені судові витрати. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що відповідач [PERSON] взяв у борг у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 137500 російських рублів, що підтверджується розпискою, яка була написана власноручно відповідачем у день отримання коштів - 28.07.2019 року, при цьому строк повернення коштів було встановлено не пізніше шести місяців з дня написання розписки, тобто до 28.01.2019 року. Відповідач свої зобов`язання не виконав, відтак у нього виникла заборгованість в розмірі неповерненої суми борги, так і додаткової, що нараховується у відповідності до статті 625 ЦК України та ст. 549 ЦК України, в підтвердження чого надано розрахунок. Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 23.03.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, надавши заяву, якою просила розглянути цивільну справу за її відсутності та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим заздалегідь та належним чином про дату та час слухання справи, не повідомив суд про причини свого неприбуття, не скористався правом на подання відзиву, що у сукупності складає перелік умов для заочного розгляду справи, встановленого ст. 280 ЦПК України. Суд, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Судом встановлено, що 28.07.2019 року [PERSON] , уродженець м. Харкова, 1983 року народження, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] взяв у борг у [PERSON] , 1986 року народження, зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] суму у розмірі 137500 рос. рублів. Дана сума була раніше отримана від продажу автомобіля Reno Fluence т/н [NUMBER] , що підтверджується оригіналом розписки від 28.07.2019 року, та зобов`язується повернути дану суму на протязі шести місяців з дня написання даної розписки. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, саме розпискою чи іншим борговим документом за вказаним договором позики за нормами матеріального закону підтверджується передання грошей за договором позики та отримання їх позичальником. Законодавцем визначено, що під час розгляду справи категорії про стягнення боргу за договором позики, підлягає доказуванню факт укладення такого договору та факт невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення позики. Відповідно до роз`яснень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України про стягнення боргу за договором позики від 18.09.2013 року, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у тій самій сумі або речі, визначені грошовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання договору позики передбачає належне виконання позичальником обов`язку повернути позику в порядку,передбаченому ст.1049ЦК України. Договір позики є одностороннім,оскільки обов`язки виникають лише у однієї сторони - позичальника,а права лише у позикодавця. На позичальника покладається обов`язок повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такої самої якості та такого самого роду, що були передані йому позикодавцем. Позичальник зобов`язується також сплатити винагороду (проценти за користування позикою), якщо договір не є безоплатним. Позикодавцеві належить право вимагати від позичальника повернення позики, та сплати процентів за оплатним договором позики. Приписами законодавства встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 ЦК України). За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст.509 Цивільного кодексу України кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплати грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Однак відповідач свої зобов`язання за договором позики від 28.07.2019 року не виконав, та не повернув позивачу грошові кошти у вказаній у розписці сумі. При цьому згідно з п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв`язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Представником позивача зазначено, що станом на 17.02.2021 року за офіційним курсом обміну валют, встановленим Національним банком України, заборгованість відповідача складає 52012 грн 13 коп. При цьому розмір процентів за вказаним розрахунком становить 3994 грн 88 коп., а 3 % річних за вказаний період скаладають 1646, 19 грн. При цьому суд наголошує,що судове доказування це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається представник позивача як на підставу позовних вимог знайшли своє підтвердження, а відповідач не скористався правом на надання жодних доказів на спростування наведеного, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 202, 207, 509, 526, 533, 543, 546, 553, 554, 610, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved