Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що КБ «Приватбанк» уклав із відповідачем кредитний договір 30 січня 2008 року № MR14G40000003063, згідно якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 147291,75 грн. до 30 січня 2028 року. За заявою відповідача кредитний договір було переведено та конвертовано у долари США, розмір кредиту за яким після цього складав 29412,88 доларів США з урахуванням винагороди банку. За цим договором позичальник зобовязався погасити кредит та сплатити відсотки за його використання в розмірі 14,04 % на рік на суму залишку боргу за кредитом. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця, яким також передбачено порядок погашення кредиту, відсотків, комісії та інших витрат, а також відповідальність за порушення умов кредитування. Однак відповідач не виконав своїх зобовязань, на підставі чого заборгував банку станом на 22 травня 2015 року 25947,50 доларів США, що складає за курсом НБУ на 22 травня 2015 року 536334,91 грн. На підставі переліченого заборгованість за вказаним кредитним договором представник позивача просив суд стягнути з відповідача разом із судовими витратами банку. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, [PERSON], у судовому засіданні на задоволенні позову наполягала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Також стверджувала, що нарахована банком [PERSON] комісія є винагородою банку за резервування ресурсів, тому також підлягає стягненню із відповідача. Вказувала при цьому, що обрахунок заборгованості [PERSON] представниками банку був здійснений вірно, тому просила суд стягнути із [PERSON] заявлену в позові суму боргу в іноземній валюті за кредитним договором від 30 січня 2008 року. Відповідач, [PERSON] у судовому засіданні, частково заперечуючи проти задоволення позову банку, вказував, що він дійсно отримував кредит в КБ «Приватбанк», який згодом був конвертований у долари США. З часом курс долара зріс та він не зміг сплачувати у необхідному розмірі суми за кредитним договором, тому сплачує тепер у такому розмірі, який має можливість сплачувати. Однак зауважував, що в наданому банком розрахунку не були враховані усі суми, що ним були сплачені на погашення кредитного договору. Не заперечував при цьому, що ним проводилась оплата одразу двох договорів, укладених із позивачем. Підтверджував, що після придбання квартири в місті Маріуполі, він постійно мешкає [ADDRESS]. Просив на підставі переліченого відмовити банку у його вимогах внаслідок їх недоведеності. Представник відповідача, яка діє на підставі договору, [PERSON], погоджуючись із позицією відповідача, вказувала, що за проведеним нею розрахунком близько 7000 доларів США не було враховано представниками банку при обрахунку боргу [PERSON] за кредитним договором від 30 січня 2008 року, тому стверджувала, що у банку відсутні беззаперечні докази наявності боргу у [PERSON], що свідчить про недостатність підстав для задоволення позову. Додавала, що представниками банку було незаконно нараховано [PERSON], починаючи з квітня 2014 року пеню за умовами кредитного договору, а при поданні до суду також й штраф фіксований та відсотковий, оскільки відповідач підпадає під дію Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», тому ці суми повинні бути виключені із боргу позичальника. Також зауважувала, що [PERSON] позивачем нараховувалась за одне й те саме порушення умов договору неустойка одразу двох видів, тобто пеня, а також штраф фіксований та відсотковий, що не відповідає ст. 61 Конституції України. Зазначала, що представниками банку не було доведено тотожності поняття винагорода та комісія, тому не можна стягнути з відповідача нараховану банком комісію в сумі 119,70 доларів США. Також пояснила, що винагорода за резервування ресурсів не може бути застосована до умов вказаного кредитного договору, бо він є строковим, тобто позичальник отримав кредит одразу, внаслідок чого він не може використати резервні ресурси банку. Крім цього представниками банку не було доведено розмір резервування ресурсів на підставі якого було проведено розрахунок такої винагороди на користь банку. Просила суд на підставі наведеного відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов ПАТ «КБ «Приватбанк» таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. На підставі ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Факт укладення договору про іпотечний кредит від 30 січня 2008 року № MR14G40000003063 між сторонами по справі підтверджується копією вказаного договору, за яким КБ «Приватбанк» надав [PERSON] кредит у сумі 147291,75 грн. для придбання нерухомості [ADDRESS] зі сплатою 15% річних за його використання строком до 30 січня 2028 року (а. с. 10-13). Згідно із заявою [PERSON] від 9 вересня 2008 року позичальник просив КБ «Приватбанк» змінити валюту кредитування за договором від 30 січня 2008 року № MR14G40000003063, а також за договором від 30 січня 2008 року № MR14G50000003063, на підставі чого просив залишок заборгованості за договором № MR14G40000003063 в сумі 150586,47 грн. та за договором № MR14G50000003063 в сумі 30009,30 грн. конвертувати в іноземну валюту, долари США, по курсу на дату укладення додаткової угоди до договору, скоротивши строк повернення кредиту до 15 років (а. с. 14). Відповідно до додаткової угоди від 5 вересня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 30 січня 2008 року № MR14G40000003063, яким було викладено первісний договір у новій редакції, вбачається, що банк надав позичальнику готівкою у строковий кредит 31332,62 долари США на строк з 5 вересня 2008 року по 30 січня 2023 року на купівлю нерухомості зі сплатою 1,17 % на місяць (14,04 % на рік) на суму залишку заборгованості та зі сплатою винагороди банку за резервування ресурсів в розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів шляхом проведення оплати кожного місяця відповідно до графіку погашення кредиту платежем у розмірі 492,65 доларів США (додаток № 1 до договору), де також наведено суму щомісячних платежів на погашення кредиту, нарахованих відсотків та винагороди банку. При порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту він повинен сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення (п. 8.4). Крім цього в разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому із грошових зобовязань більш ніж на 30 днів банк має право вимагати у позичальника сплатити штраф в розмірі 250 грн. та 5% відсотків від суми позову (п. 5.3). Позичальник повинен достроково погасити борг перед банком в повному обсязі в разі порушення зобовязання за цим договором, а банк в свою чергу має право стягнути кредит до 30 січня 2023 року (п. п. 2.2.10, 2.3.3, 2.3.7). Також умовами договору визначено, що кошти, сплачені позичальником йдуть на погашення нарахованої пені, простроченої комісії, винагороди, відсотків та кредиту (п. 3.2). При цьому за п. п. 4.1-4.3 даного договору для виконання зобовязань за даним договором банку резервує ресурси у розмірах згідно графіку погашення кредиту (додаток № 2) із наданням права позичальнику на їх використання, за що позичальник сплачує банку винагороду, яка нараховується щомісячно на суму зарезервованих ресурсів (додаток № 2). Сторони угоди також погодили, що строк позовної давності за вимогами по даному кредитному договору складатиме 5 років (а. с. 15-18). Зміна назви юридичної особи КБ «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи та статутом ПАТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 22, 23). Відповідно до положень ст. 599 ЦК України, за якими зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, та з урахуванням умов договору від 30 січня 2008 року, суд дійшов висновку, що угода між сторонами про надання споживчого кредиту є діючою, тому повинна виконуватись згідно законодавства України та умов кредитного договору. На підставі оглянутих у судовому засіданні, з одного боку, чеків, наданих [PERSON], з проведення ним платежів за період 2010-2011 років на виконання умов кредитного договору, перевірки наданих представником відповідача розрахунків щодо проведення платежів [PERSON] з погашення боргу за наданим йому банком кредитом за період з січня 2009 року по січень 2016 року, а також, з іншого боку, на підставі оглянутих розрахунку заборгованості [PERSON] перед банком станом на 22 травня 2015 року та виписки позивача з рахунку [PERSON] за період з березня 2009 року по січень 2016 року, суд дійшов висновку, що усі щомісячні платежі, проведені відповідачем за вказаний період, дійсно поступали на рахунок відповідача у КБ «Приватбанк» та розподілялись на погашення його боргу за договорами № MR14G50000003063 та № MR14G40000003063 (а. с. 5-8, 96-121, 126-129). З урахуванням наведеного суд зазначає, що доводи [PERSON] та його представника щодо наявності недоврахування банком близька 7000 доларів США проведеного відповідачем погашення боргу за договором № MR14G40000003063 не були доведені, бо судом було встановлено, що за спірний період така сума грошових коштів була фактично зарахована банком на погашення боргу [PERSON] за іншим договором № MR14G50000003063, який також погашався відповідачем, що ним не заперечувалось. На підставі переліченого суд встановив, що у відповідача виникла заборгованість перед банком внаслідок неналежного виконання [PERSON] умов договору від 30 січня 2008 року та додаткової угоди до нього від 5 вересня 2008 року, з урахуванням чого у позивача виникло законне право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів за даним договором. Згідно із довідкою-розрахунком заборгованості станом на 22 травня 2015 року вбачається, що за кредитним договором від 30 січня 2008 року [PERSON] заборгував позивачу загалом 25947,50 доларів США, з яких борг по кредиту 23599,11 доларів США, борг за відсотками 981,58 доларів США, борг з комісії 119,70 доларів США, штраф фіксований 12,09 доларів США, штраф відсотковий 1235,02 доларів США (а. с. 5-8). Суд при цьому зауважує, що до правовідносин, що склались між сторонами, необхідно застосувати Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року. Так за ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. В п. 5 ст. 11 «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема, затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення. На виконання Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» за Розпорядженням № 1275-р від 2 грудня 2015 року Кабінету Міністрів України відповідно до п. 20 ч. 1 «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» місто Маріуполь Донецької області було віднесено до вказаного «Переліку». Згідно паспортним даним відповідача та відомостям з ГУ ДМС в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя [PERSON] з 31 грудня 2008 року постійно зареєстрований в [INFO] (а. с. 51-52, 87). Таким чином за матеріалами справи було встановлено, що відповідач зареєстрований та постійно мешкає в [ADDRESS], тому на нього розповсюджуються норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». З урахуванням наведеного суд вважає необхідним відмовити позивачу у його вимогах до відповідача щодо стягнення суми неустойки в вигляді штрафів за порушення виконання зобовязання за договором від 5 вересня 2008 року, що були наховані представниками банку після 14 квітня 2014 року при поданні до суду вказаного позову, оскільки зазначені вимоги банку суперечать ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», та така сума нарахованих штрафів після 14 квітня 2014 року не була банком скасована. Крім цього суд зазначає, що відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Натомість за ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. В свою чергу за правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 21 жовтня 2015 року по справі № 6-2003цс15, Верховний Суд України прийшов до висновку, що штраф та пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Суд при цьому зазначає, що умовами договору № MR14G40000003063, укладеного між сторонами, фактично закріплена подвійна цивільна відповідальність позичальника одного виду за одне та за одне й те саме порушення, оскільки відповідач повинен сплатити на користь банку за порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором як два штрафи, так й пеню. На підставі переліченого доводи представника відповідача щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог банку в частині стягнення з відповідача фіксованої та відсоткової суми штрафу за спірним договором є змістовними, з якими суд погоджується, оскільки обидва штрафи являють собою цивільно-правову відповідальність одного виду за одне й те саме правопорушення, при наявності ще й такої відповідальності, як пеня, за те саме порушення умов даного договору. Суд також зауважує, що представниками банку [PERSON], починаючи з 14 квітня 2014 року, було нараховано пеню, сплачену фактично позичальником, у загальному розмірі 24,55 долари США, що підтверджується розрахунком позивача (5,60 + 5,80 + 0,80 + 4,40 + 0,58 + 0,91 + 5,94 = 24,55), яка на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» була нарахована банком незаконно, внаслідок чого загальна сума заборгованості [PERSON] перед позивачем за заявленими вимогами банку повинна бути зменшена на цю суму, тобто на 24,55 долари США. За наданим суду представниками банку розрахунку вбачається невідповідність нарахованого боргу [PERSON] за договором № MR14G40000003063 з відсотків, оскільки в наведеній в розрахунку таблиці зазначений борг з відсотків у розмірі 963,54 долари США, в той же час коли загальний борг з відсотків був виведений позивачем у сумі 981,58 доларів США. Враховуючи те, що сума боргу з відсотків у відповідача за вказаним договором в сумі 963,54 долари США підтверджується наведеним розрахунком представниками банку, на відміну від суми в розмірі 981,58 доларів США, то суд дійшов переконання, що встановленою сумою боргу з відсотків у позичальника за спірним договором є саме 963,54 долари США, що на 18,04 долари США фактично менше заявлених в цій частині вимог банку. Крім цього суд зазначає, що представниками позивача не було доведено наявність існування у [PERSON] перед банком заборгованості з комісії в сумі 119,70 доларів США за договором № MR14G40000003063, оскільки ані умовами договору від 30 січня 2008 року, ані умовами додаткового договору від 5 вересня 2008 року не передбачено нарахування комісії [PERSON] за надані банком позивальнику послуги з кредитування. Таким чином зазначене у розрахунку та виписці банку посилання на нарахування боргу з комісії відповідачу в сумі 119,70 доларів США не підтверджується матеріалами справи. На підставі наведеного суд вважає необхідним вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» щодо стягнення з відповідача боргу з комісії за договором від 30 січня 2008 року в сумі 119,70 грн. залишити без задоволення внаслідок їх недоведеності. Посилання ж представника позивача на тотожність понять комісія та винагорода банку за спірним договором № MR14G40000003063 не підтверджуються змістом такого договору (п. 3.2). Крім цього в судовому засіданні представниками банку не було доведено вірність розрахунку винагороди за резервування ресурсів банку внаслідок відсутності розрахунку резервування банком таких ресурсів згідно графіку погашення кредиту, оскільки у судовому засіданні не було досліджено додаток № 2 до спірного договору № MR14G40000003063, що позбавляє суд можливості визначитись із правильністю нарахування відповідачу такої винагороди до сплати на користь банку. До того ж представниками позивача не було доведено надання позичальнику можливості фактично використати резервування ресурсів банку, за які йому щомісячно проводились нарахування згідно до графіку погашення кредиту до договору № MR14G40000003063. Таким чином суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених вимог ПАТ «КБ «Приватбанк» шляхом стягнення на користь позивача з [PERSON] заборгованості останнього за договором № MR14G40000003063 в загальному розмірі 24538,10 доларів США (25947,50 12,09 1235,02 119,70 24,55 18,04 = 24538,10, або 23599,11 + 963,54 24,55 = 24538,10), що на момент ухвалення рішення у справі за офіційним курсом НБУ гривні до долара США (1 долар США вартує 26,517435 грн.) дорівнює 650687,47 грн. (24538,10 х 26,517435 = 650687,47). Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Згідно копії платіжного доручення представниками банку було сплачено судовий збір у розмірі 3654 грн. за подання до суду вказаного позову, на підставі чого на користь банку з відповідача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору відповідно до частки задоволених вимог в розмірі 3455,52 грн. (24538,10 / 25947,50 х 3654 = 3455,52).

Outcome: partial