Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати за позивачем право власності на 1/3 квартири [ADDRESS]. Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2004р., квартира [ADDRESS] належала в рівних долях на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], після смерті якого належна йому 1/3 частка квартири успадкована позивачем, про що 01.10.2009р. Оригінали вказаних правовстановлюючих на квартиру знаходилися у відповідача, яка 2 роки тому виїхала на постійне проживання до США, однак правовстановлюючі документи не повернула, утримуючи їх у себе, зв'язків з родиною не підтримує. Державним нотаріусом замість втраченого, видано дублікат Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.10.2009р. Листом Дніпровської районної в м. Києві Державної адміністрації позивачу повідомлено, що для отримання дублікату свідоцтва про право власності на житло необхідно, крім іншого, подати заяву від усіх співвласників, оригінали та копії паспортів, ідентифікаційних кодів співвласників. Враховуючи, що співвласник, яким є відповідач не проживає на території України, зв'язки з нею відсутні, позивач позбавлена можливості отримати дублікат Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2004р. Отже позивач позбавлена можливості отримати правовстановлюючий документ на належну їй частку майна, не може використовувати свої права як співвласник, розпоряджатися ними, підтвердити їх існування. Тому позивач вимушена звернутися з даним позовом до суду. Позивач та її представник [PERSON] в судове засіданні не з'явились, представник позивача подав до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання неодноразово не з'явилися, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином - за адресою реєстрації місця проживання, причини неявки до суду не повідомила, заяв чи клопотань не подала. З урахуванням положень ст. ст. 74-77, 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про правовідносини сторін по справі, для її розгляду по суті заочно. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що 16 березня 2004р. Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією видано Свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім'ї: [PERSON], [PERSON] в рівних долях. (а.с.6). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с.45). Спадкоємицею, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON], є позивач у справі [PERSON] та на підставі її заяви державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 01.10.2009р. видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, за яким спадкоємцем майна [PERSON] є його дружина [PERSON], спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с.73). Як убачається з відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, надано інформацію щодо перетинання державного кордону України у період з 01.01.2013р. по час надання відповіді - 26.04.2016р. громадянкою України [PERSON], [INFO] - останнє перетинання кордону - виїзд 28.05.2013р. Київ - Франкфурт, іншої інформації немає (а.с.109). Позивач стверджує, що правовстановлюючі документи на квартиру знаходяться у відповідача [PERSON], доказів на спростування зазначеної обставини матеріали справи не містять. У зв'язку з цим, позивач [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори, яким було видано дублікат Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.10.2009р. (а.с.7). На звернення позивача до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо оформлення дубліката Свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] у зв'язку із втратою оригіналу, 30.11.2015р. позивачеві надано відповідь про те, який пакет документів слід надати для видачі дубліката такого свідоцтва. Серед документів зазначені: заява від усіх співвласників, оригінали та копії паспортів, ідентифікаційних кодів співвласників. (а.с.9) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач об'єктивно позбавлена можливості отримати дублікат Свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2004р. щодо квартири [ADDRESS], що позбавляє її можливості в повній мірі здійснювати та реалізувати визначене законодавством України право власності на належне їй майно. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Згідно роз'яснень, викладених у п.37 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (ч.1 ст.357 ЦК України). Оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання права власності на 1/3 квартири [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, оскільки втрата оригіналу правовстановлюючого документу позбавляє позивача в повній мірі реалізувати право приватної власності на 1/3 частку зазначеної квартири, що належить позивачеві на підставі свідоцтва про право власності на житло. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, на яку саме 1/3 частку квартири згідно якого правовстановлюючого документа визнається право власності, тому позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, як інвалід другої групи (а.с.11), виходячи з наявної в матеріалах справи оцінки спірного майна (а.с.10), з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1010,58грн. (за ставками в редакції Закону України «Про судовий збір» на час звернення позивача з даним позовом до суду). На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст. 15, 16, 317, 319, 321, 392 ЦК України,

Outcome: partial