Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 17.10.2013 року у розмірі 12519,93 грн. та судові витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 17.10.2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 5700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які викладено на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у анкеті-заяві і є прямою та безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором та станом на 22.06.2018 року виникла заборгованість у розмірі 12519,93 грн., яка складається з наступного: нарахованих відсотків за користування кредитом - 6472,85 грн., нарахованої пені - 5021,61 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 572,38 грн. Оскільки відповідач відмовляється добровільно сплатити заборгованість за кредитним договором, представник позивача звернувся до суду з позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явився, але подав до суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив справу розглянути у його відсутність і не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, хоча повідомлялася про день слухання справи належним чином, відзив на позов не подала, а тому суд, приймаючи до уваги заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, приймаючи до уваги заяву позивача, суд вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 17.10.2013 року між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 5700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які викладено на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у анкеті-заяві (а.с. 8). Частиною 1 ст. 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором б/н від 17.10.2013 року виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому зазначеним кредитним договором. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, клієнт зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах передбачених договором. Згідно з п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф , розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і підлягає оплаті в зазначені банком терміни. П. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що підписання даного договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, вставленого банком. Згідно п.1.1.2.9 Умов та правил надання банківських послуг власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. Відповідно до п. 1.1.7.11 Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Так, у позовній заяві позивач зазначає, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі повертала кредитні кошти та не сплачувала передбачені зазначеним вище кредитним договором платежі, що призвело до виникнення перед банком заборгованості, розмір якої станом на 22.06.2018 року становить 12519,93 грн., яка складається з наступного: нарахованих відсотків за користування кредитом - 6472,85 грн., нарахованої пені - 5021,61 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 572,38 грн. Однак, у позовній заяві відсутні вимоги про стягнення тіла кредиту. У позовній заяв Банк не поставив суд до відома, коли позивач сплатив тіло кредиту. Для розгляду справи ця обставина має суттєве значення, зокрема, суд повинен мати можливість перевірити правильність нарахування відсотків, пені, штрафу, суми які є похідними від дати прострочення платежу, однак позивач позбавив суд такої можливості. Слід зазначити, що наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с. 6-7), до того ж, не завірений належним чином, з 01.09.2015 року по 22.06.2018 року не дає можливості визначити існуючу заборгованість за тілом кредиту. Крім того, з доданого вище до позовної заяви розрахунку заборгованості не вбачається, виходячи з чого нараховані відсотки 6472,85 грн., нарахована пеня 5021,61 грн., а також заборгованість по судовим штрафам 1072,38 грн. із вимогами про стягнення з якими звернувся до суду позивач та які складові у нього були включені. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у свої сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд дійшов висновку, що надані позивачем докази викликають сумнів у своїй достовірності, а їх сукупність недостатня для висновку щодо визначення існуючої заборгованості за відповідачем. При цьому суд позбавлений можливості збирати докази з власної ініціативи. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed