Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» - Балагурак В.В. звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг, а відповідачем [PERSON] підписано заяву №б/н від 14.10.2005 року, якою остання підтвердила свою згоду та ознайомлення про умови та правила надання банківських послуг. Відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшено до 31000 грн. Позивач вважає, що свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами в межах встановленого ліміту. В свою чергу відповідач [PERSON] свої зобов`язання щодо погашення кредитної заборгованості не виконала і станом на 13.04.2021 року загальна сума заборгованості становить 31088,47 грн. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 14.10.2005 року в сумі 31088,47 грн., яка складається з: 25195,13 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 25195,13 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 5893,34 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит за ст. 625 ЦК України; 0,00 грн - нарахована пеня та комісія; 2270,00 грн - судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 27.05.2021 року по справі призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Дослідивши представлені письмові докази в справі, суд дійшов до наступного висновку. На підтвердження заявлених позовних вимог Банк надав: розрахунок заборгованості за договором №б/н від 14.10.2005; виписку за договором №б/н станом на 15.04.2021 року; довідку про видані відповідачу кредитні картки; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки відповідача; копію підписаної сторонами заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку №б/н від 14.10.2005; Витяг з «Умов та Правил надання банківських послу» у редакція, що діяла на момент підписання заяви (а.с. 4-56). Так, із заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку №б/н від 14.10.2005, яка підписана відповідачем [PERSON] в якості позичальника, вбачається, що вона підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між нею і Банком договір про надання банківських послуг. Відповідач своїм підписом підтвердила своє ознайомлення і згоду з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку (а.с. 21). Також, із анкети-заяви №б/н від 14.10.2005 вбачається, що відповідачу [PERSON] оформлено платіжну картку «VISA Classic», однак в заяві не вказано сума початково встановленого кредитного ліміту на карту (а.с. 21). До позовної заяви позивачем додано витяг із Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача (а.с. 22-27). Згідно наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки про видані відповідачу кредитні картки останній було випущено та видано п`ять карток: від 17.10.2005 року, терміном дії до 10/12; від 18.09.2012 року, терміном дії до 06/16; від 14.06.2016 року, терміном дії до 12/19; від 12.12.2017 року, терміном дії до 07/21; від 12.03.2019 року, терміном дії до 01/23 (а.с. 19). У подальшому картки не випускались, і з новим терміном дії відповідачу не видавались. З наданої АТ КБ «ПриватБанк» довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що з 17.10.2005 року здійснено банківську операцію «старт карткового рахунку», де відсутні відомості про початково встановлений кредитний ліміт. Надалі з 01.11.2005 року кредитний ліміт відповідачу збільшувався до 31000 грн., в подальшому кредитний ліміт незначно зменшувався, а 04.12.2020 зменшено до 0,00 грн. (а.с. 20). Також, судом встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір №б/н від 14.10.2005 у вигляді заяви-анкети не містить узгодження умов та порядку випуску та видачі відповідачу кредитних карток, як і не містить узгодження умов та порядку, щодо зміни умов кредитування та обслуговування кредитних карток, що стосується встановлення (зменшення/збільшення) кредитного ліміту. Не містить договір і строку повернення кредиту (користування ним). Водночас, з наданої позивачем АТ КБ «Приватбанк» виписки за договором № б/н станом на 15.04.2021 року, вбачається рух коштів по картковим рахункам [PERSON] та встановлено факт використання відповідачем [PERSON] кредитних коштів в межах отриманого кредитного ліміту 31000 грн., протягом періоду з 01.11.2005 року по 10.09.2020 рік (а.с. 41-56). У подальшому згідно цієї виписки не вбачається, щоб відповідач користувалася коштами, лише виключно здійснювалися банківські операції щодо списання відсотків, а також автоматичне погашення заборгованості з карти, комісія за обслуговування (членський внесок). Водночас, судом встановлено, з вказаної виписки за кредитним договором № б/н станом на 15.04.2021 року, що станом на 26.12.2013 рік заборгованість відповідача перед банком відсутня, оскільки вона регулярно вносила кошти на рахунок чим виплатила заборгованість по кредитному договору (а.с. 50). Разом з тим, відповідачем [PERSON] на виконання кредитного договору, в період з 26.12.2013 року по 10.09.2020 рік на кредитну картку здійснювалися платежі, як поповнення кредитної картки та погашення заборгованості, на загальну суму 175391,86 грн., також остання користувалася кредитними коштами за вказаний період, на загальну суму 148646 грн., що підтверджується вищевказаною випискою за договором (а.с. 41-50). Щодо наданого банком розрахунку заборгованості за договором №б/н від 14.10.2005 за період з 01.11.2005 по 13.04.2021, то згідно нього заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 13.04.2021 року становить - 31088,47 грн., яка складається з: 25195,13 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 25195,13 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 5893,34 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит за ст. 625 ЦК України; 0,00 грн - нарахована пеня та комісія (а.с. 4-18). З даного розрахунку заборгованості вбачається, що кошти які вносилися відповідачем для погашення тіла кредиту, позивачем зараховувалися на погашення відсотків за кредитом. Разом з тим, позивачем суду не наведено методики, формули, правил якими керувався позивач визначаючи та проводячи даний розрахунок заборгованості. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Тож, зважаючи на наведене, суд розцінює наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором як власну калькуляцію, яка не може бути належним і допустимим доказом при розгляді даного спору, як і не може бути допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами. Інших доказів щодо здійсненого розрахунку по заявленим вимогам, суду не надано. Вирішуючи цивільно-правовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, за змістом статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. АТ КБ «ПриватБанк», пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за договором, просив стягнути тіло кредиту, заборгованість за простроченими відсотками. Як на підставу своїх позовних вимог про погашення заборгованості за договором, позивач посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», які не підписані відповідачем. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що саме додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» розуміла відповідач, як і того, що відповідач з ними ознайомилася і погодилася, підписуючи заяву. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку, що вимоги АТ КБ «ПриватБанк», щодо стягнення з відповідача 5893,34 грн. - заборгованість за простроченими відсотками задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення кредиту (тіла кредиту) в сумі 25195,13 грн, суд зазначає про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки заявлена до стягнення сума, спростовується даними з виписки за договором № б/н станом на 15.04.2021 року. Згідно цієї виписки вбачається, що відповідачем [PERSON] на виконання кредитного договору, в період 26.12.2013 року по 10.09.2020 рік на кредитну картку здійснено платежі, в рахунок погашення заборгованості, на загальну суму 175391,86 грн., також остання користувалася кредитними коштами за вказаний період, на загальну суму 148646 грн. (175391,86 - 148646 = 26745,86). Тобто, на момент звернення до суду з позовом заборгованість перед позивачем по тілу кредиту була повністю погашена відповідачем [PERSON] . Зважаючи на наведене, суд вважає за доцільне також зазначити, що у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131 цс 19), зауважено про таке. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. З огляду на наведене у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем [PERSON] , позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заявлених вимог у позові, дотримуючись засад змагальності у цивільному судочинстві. При розгляді справи суд відповідно до вимог статей 10, 12, 13 ЦПК керується принципом верховенства права та розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для вирішення справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із частинами 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частин 2, 3 статті 83 ЦПК України позивач повинен подати суду докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. За змістом ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Разом з тим, позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів на умовах і в обсязі, що зазначені в позові, та наявності у нього заборгованості за цим договором. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі. Оскільки позов задоволенню не підлягає, сплачена позивачем сума судового збору не може бути стягнута з відповідача.

Outcome: dismissed