Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Представник позивача 06.10.2014 року звернувся з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 5632217,93 грн. із них: 2629950,33 грн. - заборгованість за кредитом, 1229522,06 грн. - заборгованість за відсотками, 1772,54 грн. пені. В позові посилався на те, що 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу №15 відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило ФК «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками. В свою чергу 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено Договір факторингу, на підставі якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, в тому числі до відповідача [PERSON] за договором № 2608/0108/71- 005 від 21.01.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON], відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 200000,00 доларів США, однак не повернув його у встановлений у договорі строк, у зв'язку з чим виникла наявна заборгованість. Представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати недійсними договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», в частині відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за договором № 2608/0108/71-005 та договір факторингу без номеру від 28.11.2012 року, укладений між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи», в частині відступлення права грошової вимоги до [PERSON] за договором № 2608/0108/71-005. Вимоги обґрунтовувала тим, що договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс», не відповідає вимогам ч.2. ст.207 ЦК України (у редакції, яка діяла на день підписання договору), оскільки договір не підписаний на кожній сторінці і підпис уповноваженої особи банку не скріплений печаткою банку. Крім того, представник відповідача зазначала, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не надало жодних доказів сплати ціни продажу за договором факторингу, а тому неможливо встановити чи перейшло до фактора право вимоги та чи вступили у силу дані договори, так як у разі не оплати вказаної ціни договори факторингу взагалі є недійсними. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні первісного і зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 21.01.2008 року ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № 2608/0108/71-005, відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 200 000,00 доларів США на строк з 22.01.2008 року по 21.01.2033 року включно. Однак, у порушення умов Кредитного договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, в результаті чого утворилась заборгованість за даним договором. Встановлено, що 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу №15, відповідно до умов якого ПАТ «Сведбанк» відступило ФК «Вектор Плюс» право вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками. В свою чергу 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу, на підставі якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, в тому числі до відповідача [PERSON] за договором № 2608/0108/71- 005 від 21.01.2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON] Відповідно до умов договору з моменту відступлення клієнтом фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Так, п. п.1.1 Кредитного договору визначено, що позичальнику надаються кредитні кошти на строк з 22.01.2008 року по 21.01.2033 року включно. Разом з тим, пунктом 9.3 Кредитного договору та положеннями ст. 1050 ЦК України передбачено право банку у випадку порушення позичальником умов договору змінювати строки виконання зобов'язань та вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та інших передбачених договором платежів та/або прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому, скориставшись своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, ПАТ «СведБанк» 05.08.2011 року надіслало [PERSON] повідомлення про зміну умов Кредитного договору та вимогу про повернення всієї сумі боргу та визначено остаточну дату виконання зобов'язань за Кредитним договором - 15.08.2011 року. Направлення такого повідомлення 05.08.2011 року кредитором та отримання його боржником 09.08.2011 року підтверджується обставинами, встановленими рішенням Солом'янського районного суду від 04.12.2013 року на підставі документальних доказів, наданих кредитором під час розгляду цивільної справи за позовом відповідача як боржника до ПАТ «Сведбанк» як кредитора про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису. Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ст. 257 ЦК трирічний строк підлягає обрахуванню з 16.08.2011 року і закінчився 15.08.2014 року. Доводи представника позивача щодо переривання строку вчиненням виконавчого напису суд не приймає до уваги. Дійсно, 21.09.2011 року на користь ПАТ «Сведбанк» був вчинений виконавчий напис, який рішенням Солом'янського районного суду від 04.12.2013 року визнано таким, що не підлягає виконанню. Між тим, позивач отримав право вимоги 28.11.2012 року, а з позовом звернувся аж 06.10.2014 року за відсутності перешкод подати такий позов до суду, навіть, за наявності виконавчого напису. Із позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження обтяжувач має право на власний розсуд обрати, зокрема звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження як реалізації заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Так, положеннями Закону України «Про іпотеку» (ст. 35 Закону) та Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (ст.ст. 24,26 Закону) визначається, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. При цьому положень щодо заборони для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку чинне законодавство не містить. Отже, іпотекодержатель мав право одночасно звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та звернутися до суду за захистом своїх прав, оскільки чинним законодавством України передбачена можливість захисту порушених прав декількома способами одночасно. Звернення стягнення на заставлене майно шляхом вчинення виконавчих написів, який реально не був виконаний, не перешкоджає позивачу звернутися з позовними вимогами до боржника про стягнення заборгованості за рахунок грошових коштів. Таке узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 16.02.2011 року в справі № 17616св08), з якої вбачається за можливе використання декількох способів захисту прав, зокрема, нарівні із судовим - стягнення суми боргу на підставі виконавчого напису нотаріуса, т. я. здійснення особою свого права на судовий захист не може ставитись у залежність від використання нею інших засобів правового захисту, до яких відноситься, зокрема, захист цивільних прав нотаріусом шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Наявність виконавчого напису за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін та не позбавляє кредитора права на судовий захист. Враховуючи те, що позивач звернувся за захистом свої порушених прав тільки 06.10.2014 року, тобто з пропуском встановленого ст. 257 ЦК України строку і без зазначення поважності причин його пропуску та прохання про його поновлення, а відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, то в задоволенні первісного позову на підставі ч.4 ст. 267 ЦК України слід відмовити. Зустрічний позов також не підлягає задоволенню виходячи з наступного. За правилами ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Крім того, у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Між тим, заінтересованість осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом. Так, оспорюючи договір факторингу, представник відповідача посилалась на те, що в момент вчинення спірних договорів факторингу мало місце недодержання вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а саме договір не підписаний на кожній сторінці і підпис уповноваженої особи банку не скріплений печаткою банку, а також відсутні докази оплати ціни договорів. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Разом з тим, представником відповідача не було доведено суду наявність обставин, на підставі яких при укладенні договорів факторингу було порушено вимоги чинного законодавства, які б могли слугувати підставою для визнання їх недійсним, виходячи з того, що його доводи не мають правового значення, оскільки законом таких вимог до оформлення договорів не висувається, дійсність договору в залежність від дотримання таких вимог оформлення, а не змісту договору не ставиться і стороною позивача надане документальне підтвердження здійснення розрахунку між сторонами договорів щодо їх оплати. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно зі ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Норми ст.ст. 57, 59 ЦПК України передбачають, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Таким чином суд приходить до висновку, що договори факторингу відповідають нормам чинного законодавства і підстав, які передбачені ст. 203 ЦК України для визнання договору недійсним, немає.

Outcome: dismissed