Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за договором позики мотивуючи вимоги тим, що 18.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 1. Відповідно до умов договору позикодавець [PERSON] надав позичальнику [PERSON] 200038 грн. , що за курсом НБУ на момент надання позики є еквівалентом 25028,21 доларів США. Відповідно до умов договору позичальник зобов'язувався повернути позику в строк до 30.06.2013 року в національній валюті у розмірі , еквівалентному 25028,21 доларів США, за середнім обмінним курсом продажу долара США таких банків як ПриватБанк, Райффайзен Банк Аваль, УкрСиббанк, Укрсоцбанк, ОТР Bank, Укрексимбанк на дату повернення позики, що також підтверджується розпискою відповідача від 19.06.2012 року. Відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та грошові кошти не повернув. У зв'язку з зазначеними порушеннями позичальник [PERSON] станом на 31.05.2016 року має заборгованість - 2034975,48 грн. з яких: 632462,87 грн. - сума основного зобов'язання; 55362,16 грн. - 3% річних; 1347150,45 грн. - пеня. В судовому засіданні позивач та представник позивача позов просили задовольнити з урахуванням зменшених позовних вимог, та підтверджували обставини викладені в позовній заяві, зазначаючи, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання в частині повернення позики. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме визнав факт існування договірних відносин з позивачем по справі, визнав факт існування заборгованості за договором позиуи, але визнав позов в частині суми основного зобов'язання в сумі 200 038 грн. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного, що судом встановлено, що 18.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики № 1. Відповідно до умов договору позикодавець [PERSON] надав позичальнику [PERSON] 200038 грн., що за курсом НБУ на момент надання позики є еквівалентом 25028,21 доларів США. Відповідно до умов договору позичальник зобов'язувався повернути позику в строк до 30.06.2013 року в національній валюті у розмірі, еквівалентному 25028,21 доларів США, за середнім обмінним курсом продажу долара США таких банків як ПриватБанк, Райффайзен Банк Аваль, УкрСиббанк, Укрсоцбанк, ОТР Bank, Укрексимбанк на дату повернення позики, що також підтверджується розпискою відповідача від 19.06.2012 року. Відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та грошові кошти не повернув. У зв'язку з зазначеними порушеннями позичальник [PERSON] станом на 31.05.2016 року має заборгованість - 2034975,48 грн. з яких: 632462,87 грн. - сума основного зобов'язання; 55362,16 грн. - 3% річних; 1347150,45 грн. - пеня. Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, підлягають до задоволення частково. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Аналізуючи укладений між сторонами договір позики, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, дослідивши в судовому засіданні розписку написану відповідачем, про що останнім не заперечувалося вбачається, що при оформлені договору позики та розписки відповідач погодився з їх умовами. Факт передачі грошових коштів здійснено під час оформлення розписки. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Розмір заборгованості із зазначеною позивачем сумою пені не відповідає засадам розумності та добросовісності. Згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, розмір нарахованих відповідачу пені становить 461699,45 грн. Суд, з урахуванням принципів розумності та справедливості, вважає доцільним зменшити розмір пені привівши її розмір до 100000 грн. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у справі № 6-1672цс16 від 21 грудня 2016 року, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування судом під час розгляду аналогічної справи, що залишилося без урахування судом першої інстанції. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає і рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття. Відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи вищевикладене, відповідачем [PERSON] не було виконано своїх зобов'язань згідно договору Позики та заборгованість не погашено, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість у сумі 787825,03 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, відповідно до суми задоволених вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved