Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

Представник позивача Гребенюк О.С. в інтересах позивача 27.05.2020 засобами поштового зв`язку звернувся до суду із зазначеним позовом, за змістом якого 06.03.2017 відповідач при зверненні до позивача з метою отримання кредитних послуг, підписав заяву №б/н, згідно з якою отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку у сумі 12 000,00 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до Тарифів банку, на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами» складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомлений із Умовами та правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, що підтверджується підписом відповідача у анкеті-заяві, де є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді, а також наказом банка про їх затвердження. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 24\~000 грн. відповідно до п.п. 2.1.1.2.3 Договору. Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі шляхом надання відповідачу можливості розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. За змістом позову, в порушення умов договору (п.п.2.1.1.5.5-2.1.1.5.7, 2.1.1.12.1, 2.1.1.12.2, 2.1.1.12.6.1, 2.1.1.7.6) та ст.509, 526, 527, 530, 629, 1054 ЦК України відповідач зобов`язання не виконав, не надавав своєчасно кошти для погашення заборгованості за кредитом та іншими витратами, у зв`язку із чим станом на 21.04.2020 утворилась заборгованість за тілом кредиту у сумі 33\~784,48 гривень, за відсотками за користування кредитом у сумі 11\~228,95 гривень, за пенею у сумі 16,42 гривень, штрафами у сумі 500,00 гривень (фіксована частина), та 2\~251,49 гривень (у процентній складовій). Загальна сума заборгованості, яку позивач просить стягнути з відповідача, з урахуванням наведеного розрахунку, становить 47\~781,34 гривень. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача позовні вимоги не визнає та просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування доводів відзиву вказує, що відповідач вважає, що банком документально не підтверджено розмір заборгованості та період її виникнення. Банком до матеріалів справи надано розрахунок заборгованості, який в свою чергу не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є лише одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який не відображає фактичних і правових підстав для стягнення відповідних сум та відповідно не підтверджує наявність у відповідача заборгованості перед банком. Що ж до наданої до матеріалів справи виписки з особового рахунку, то слід зазначити, що з неї неможливо встановити складові заборгованості в розрізі тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, пені, штрафів, комісій, тощо, адже дана виписка відображає лише проведені транзакції та загальну суму заборгованості в цілому, без деталізації. Крім того, згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, за відсутності в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяги з тарифів і умов не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Велика Палата Верховного Суду вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Звідси, в даному випадку, за умовами наданої до матеріалів справи анкети-заяви від 06.03.2017 взагалі не встановлено суми кредитного ліміту. В подальшому, ним будь-яких заяв щодо збільшення цього кредитного ліміту не подавалось. А матеріали справи не містять відомостей про підписання відповідачем Умов та Правил АТ КБ «ПриватБанк», які б давали змогу банку самостійно змінювати кредитний ліміт та нараховувати відсотки, пеню та штрафи, що наведені в розрахунку позовних вимог. Разом з тим, згідно з наданою до позову довідкою, 06.03.2017 відповідачу було встановлено кредитний ліміт у сумі 12 000 грн. Звідси, за умови відсутності в матеріалах справи підтвердження повідомлення банком про збільшення кредитного ліміту, виходячи з висловленої Великою Палатою Верховного Суду правової позиції, єдиною можливою сумою, що може бути стягнута є заборгованість за тілом кредиту у розмірі 12 000 грн. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в іншій частині, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 11 019,35 грн., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 26 115,40, заборгованості за штрафами у розмірі 4 336,82 є необґрунтованими, адже не підтверджені доказами підписання відповідачем Умов та Правил АТ КБ «ПриватБанк» (в анкеті-заяві, що додано до позову встановлено лише тіло кредиту розмірі 5 000 грн, відсотки, пеня, штрафи не встановлені), а тому в їх задоволенні належить відмовити. Також зазначає, що рівно як в позові, так і в згаданій вище довідці, банком вказується про максимальне значення тіла кредиту у розмірі 24 000 грн., проте в розрахунку позовних вимог банк просить стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту у загальному розмірі 33 784,48 грн. Проте, жодним доказом даний розмір заборгованості за тілом кредиту та його збільшення, нехай навіть й з 24 000 грн., не обґрунтовано. Окрім того, представник відповідача зазначає, що банком пропущено встановлену законом спеціальну позовну давність, оскільки в доданому до позовної заяви розрахунку заборгованості наведено розрахунок пені за період з самого початку виникнення заборгованості по дату звернення до суду, але позивач звернувся до суду із даним позовом 27.05.2020, тобто наведений розрахунок виходить за межі спеціальної позовної давності, встановленої п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Також наголошує на відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення одночасно неустойки у вигляді й пені і штрафів, з огляду на те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Позивач, в свою чергу, подав відповідь на відзив, в якому вказав, що в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Ознайомлення із цими документами відповідача підтверджується його підписом в заяві. Таким чином між сторонами на час укладання договору була досягнута домовленість про всі істотні умови договору. З виписки з карткового рахунку відповідача вбачається, що відповідач отримав кредитну картку «Універсальна» та користувався грошима, частково сплачував заборгованість за договором. Вказує також на відсутність підстав для застосування правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, оскільки в даному випадку необхідно враховувати відмінність редакцій Умов та правил надання банківських послуг. Крім того наголошує на тому, що збільшення кредитного ліміту відбувалось у відповідності до Умов та правил надання банківських послуг, а щодо стягнення неустойки то, сторони в укладеному договорі передбачали умови сплати пені та штрафів. Пеня та штраф є різновидами штрафних санкцій, а тому вони можуть бути застосовані в межах одного виду відповідальності. Щодо строків позовної давності, то їх необхідно обраховувати від кінцевого строку дії платіжної картки, який в даному випадку спливає останнього дня вересня 2020 року. За змістом ч.1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Інших заяв по суті справи сторонами подано не було. Інших процесуальних дій судом вчинено не було за відсутності відповідних клопотань сторін. Розглянувши позов та інші заяви по суті спору, дослідивши наявні письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку з такими встановленими фактичними обставинами справи та відповідними їм правовідносинами. За матеріалами справи, 06.03.2017 відповідачем [PERSON] заповнено анкету - заяву до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої відповідач отримав платіжну картку, із встановленим кредитним лімітом у сумі 12 000 грн., який неодноразово змінювався, востаннє 22.11.2018, що підтверджено відповідною довідкою. Відсоткова ставка за користування кредитом у заяві не зазначена. Відповідно до Тарифів (витяг без дати, доданий до позовної заяви) за обслуговування кредитних карт «Універсальна» базова відсоткова ставка в місяць, що нараховується на залишок заборгованості, складає 3%, з 01.01.2013 - 2,5% за тратами, здійсненими з 01.09.2014 - 2,9%, а з 01.04.2015 - 3,6%. Строк дії кредитної картки - до вересня 2020 року. У заяві відповідач надав свою згоду із тим, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», складають Договір про надання банківських послуг, ознайомилась та погоджується із Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які надані для ознайомлення у письмовому виді, зобов`язується виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, регулярно слідкувати за їх змінами на сайті. Згідно з п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4, 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (збільшити або зменшити) кредитний ліміт та тарифи. Крім того, відповідно до п. 1.1.3.2.4 Умов, Банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п. 1.1.3.1.9 Договору. Разом з тим, всупереч згаданим вимогам Умов, матеріали справи не містять підтвердження направлення відповідачу будь-яких повідомлень. В той же час, судом встановлено, що позивачем виконано умови кредитного договору та надано відповідачу кредит, шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується наявними у справі доказами, зокрема, здійсненням видаткових операцій, які видно у наданому розрахунку. Пунктом 1.1.7.11 Умов врегульовано, що строк дії договору становить протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу про припинення дії договору, він автоматично лонгується на тий самий строк. Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов, позичальник зобов`язаний погашати заборгованість по кредиту, за відсотками за його використання, перевитратами кредитного ліміту, сплачувати комісії, у разі невиконання зобов`язань за договором на вимогу банку виконати зобов`язання з повернення кредиту, оплати винагороди банку. Згідно з 2.1.1.5.7 Умов, власник картрахунку зобов`язаний стежити за витратою коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникненню овердрафту. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов передбачено, що при порушенні позичальником (клієнтом) строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш, ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі, передбаченому тарифами. Так, розмір штрафу, як видно з тарифів, становить 500,00 грн. +5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Згідно з розрахунком, у відповідача станом на 21.04.2020 утворилась заборгованість за тілом кредиту у сумі 33\~784,48 гривень, за відсотками за користування кредитом у сумі 11\~228,95 гривень, за пенею у сумі 16,42 гривень, штрафами у сумі 500,00 гривень (фіксована частина), та 2\~251,49 гривень (у процентній складовій). Загальна сума заборгованості становить 47\~781,34 гривень. Під час розгляду справи суд виходить з правового змісту норм, які регулюють загальні умови та строки виконання зобов`язань учасниками цивільних правовідносин, а саме ст. 509, 526, 527, 530 ЦК України. Крім того, на дані правовідносини, які виникають за кредитним договором, укладеним між банком (кредитодавцем) та позичальником, про надання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах, встановлених договором, поширюються положення ст. 626, 629, 638, 1049, 1050, 1054 ЦК України. Загальні підстави припинення зобов`язань визначено у ст.598 ЦК України, згідно з ч.ч. 1,2 якої зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Можливість укладення договору шляхом фіксування його змісту в кількох документах визначена ч.1 ст. 207 ЦК України. Ст. 546, 549 ЦК України передбачають можливість забезпечення виконання зобов`язання неустойкою (штрафом, пенею). Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Враховуючи ту обставину, що відповідач порушив умови кредитного договору, а саме строки сплати заборгованості, та вищезазначені вимоги цивільного законодавства, банк скористався своїм правом вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань, передбаченим ч.2 ст. 1050, ч.1 ст. 1054 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч.2 ст. 530 ЦК України, позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Вказана обставина надає суду підстави для стягнення суми основної заборгованості (тіла кредиту) з відповідача. Разом з тим, щодо суми основної заборгованості (тіла кредиту) та вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів, суд виходить з такого. Дійсно, у заяві позичальника зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Кредитний договір, стягнення заборгованості за яким є предметом спору, є відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Як врегульовано ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом та договірні. У заяві позичальника від 06.03.2017 процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. До анкети-заяви відповідача банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини договору. Вони не містять підпису позичальника, не датовані як документ, що протирічить основним положенням про докази, врегульованим параграфом 1 глави 5 ЦПК України. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяги з Тарифів та з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також підтверджень того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що узгоджується із правовим висновком, здійсненим у постанові ВСУ від 11.03.2015 (пр.№ 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин, без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, та без відсутності у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів, - надані банком Витяги з Тарифів та з Умов не підтверджують вказаних обставин. Натомість, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідатиме встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Тарифи, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, крім того, вони та не визнаються позичальником. Ці умови прямо не передбачені у анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана [PERSON] , а, на думку суду, лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору в розумінні ст. 634 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Слід зауважити, що згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно, чи брав на себе [PERSON] зобов`язання зі сплати неустойки в разі порушення зобов`язання з повернення кредиту, стороною позивача не доведено, а стягнення таких платежів було б протиправним, тобто, в цій справі погодженість між сторонами умов договору належними та допустимими доказами не доведено. Вказаний висновок суду відповідає правовим позиціям, наведеним у постанові ВСУ від 22.03.2017 у справі № 6-2320цс16 та постанові Великої Палати ВС від 03.07.2019 у справі №342/180/17, пр. № 14-131цс19. Отже, суд дійшов висновку про те, що сторони не обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, ст. 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Що ж стосується розміру тіла кредиту суд зазначає таке. Слід зазначити, що за змістом ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Верховним Судом в постанові від 30.01.2018 у справі № 161/16891/15-ц висловлено наступну правову позицію. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Позивачем заявлені вимоги про стягнення тіла кредиту у розмірі 33\~784,48 грн., в т.ч. 20 грн. заборгованості за простроченим тілом кредиту. До позовної заяви позивачем на підтвердження розміру заборгованості відповідача надано виписку із банківського рахунку відносно [PERSON] за номер картки № [NUMBER] . Проте, надана лише вказує на встановлення кредитного ліміту на дану картку у розмірі 12\~000 грн. та остаточний залишок по цьому рахунку станом на 12.04.2020 у розмірі 45\~029,85 грн. При цьому, дана графа, як із виписка в цілому, не деталізує причин та умов виникнення цієї заборгованості в розрізі її складових: тіла кредиту, відсотків, штрафів, пені, тощо. А отже й виокремити тіло кредиту не видається за можливе. Більш того, дана виписка не містить відомостей про збільшення кредитного ліміту відповідачу до сум, що зазначені в позові. Іншими доказами на підтвердження розміру заборгованості є розрахунок заборгованості за договором №б/н від 06.03.2017, укладеним між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] , станом на 30.09.2019. Проте, судом даний доказ визнано за належний та допустимий не може бути з огляду на таке. В позовній заяві представником позивача вказано, що заборгованість відповідача за тілом кредиту станом на 21.04.2020 складає 33\~784,48 грн. Разом з тим, кінцевою датою розрахунку, що доданий до позову є 30.09.2019, а сумою заборгованості за тілом кредиту в ньому вказано 34\~446,87 грн. Тобто, даний розрахунок не у повній мірі відображає хід виникнення заборгованості та порядок й строки зміни її розміру, що робить його таким, що не підтверджує обставин, викладених в позові, тобто неналежним доказом. Також, суд вважає за можливе погодитись із тезами відзиву про те, що даний розрахунок не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який відповідно повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку). Такий висновок суду щодо оцінки односторонніх документів банку кореспондує висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 (пр.№ 6-16цс15), що наведені вище. За допомогою наведеного підходу належить оцінювати й інші односторонні документи банку, як то довідки, тощо. Отже, оскільки зміст документу первинного бухгалтерського обліку виписки із банківського рахунку не підтверджує факту збільшення відповідачу розміру кредитного ліміту, а спростовувати зміст такого доказу односторонньою довідкою позивача суперечить критерію оцінки доказів у взаємозв`язку, то й відповідно підстав для стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі більшому, ніж 12\~000 грн. в даному випадку є неможливим. Тому, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню на зазначених підставах в частині стягнення тіла кредиту (основної суми заборгованості), а у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів необхідно у повному обсязі відмовити. У зв`язку з безпідставністю вказаної частини позовних вимог суд не вбачає доцільності та необхідності розглядати заяву представника позивача про застосування спеціальної позовної давності та наслідків її спливу. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються частково, із відповідача слід стягнути судові витрати у вигляді оплати судового збору у сумі 525,50 гривень.

Outcome: partial