Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовом і просить встановити, що частка померлого [INFO] [PERSON] у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] становила Ѕ; визнати за позивачем право власності на 1/3 частину вищезазначеної квартири в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] ; стягнути судові витрати із відповідача. Посилається на те, що позивач є батьком [PERSON] , який трагічно загинув [INFO] . [PERSON] перебував з відповідачем у шлюбі, який був зареєстрований 29 січня 2006 року. В період перебування у шлюбі була придбана квартира [ADDRESS] , але була оформлена лише на [PERSON] з метою спрощення процедури купівлі-продажу. Вважає, що оскільки квартира була придбана під час перебування у шлюбі за спільні кошти, то є спільною сумісною власністю подружжя. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкоємцями після смерті сина є позивач, відповідач та дружина позивача, яка відмовилася від своєї частки у спадщині на користь позивача. Оскільки вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, тому частина, яка належала його сину, має входити до спадкового майна. Ухвалою від 03 лютого 2020 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 27 березня 2020 року від представника позивача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого він просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Посилається на те, що мотиви та підстави, зазначені в позовній заяві, є безпідставними та необгрунтованими, не підтвердженими жодними доказами. Твердження представника позивача, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя спростовуються тим, що дану квартиру відповідач придбала в особисту власність за кошти, надані їй батьками, для своєї мами, яка проживала певний час в квартирі. Доказом, що квартиру придбано за кошти відповідача, є розписки про отримання [PERSON] коштів саме від неї. Крім того, для поверненню своїх заощаджень відповідач продала будинок батьків в м. Тараща Київської області. 14 квітня 2020 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої він просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на те, що з моменту реєстрації шлюбу між відповідачем та його покійним сином до часу придбання квартири пройшло більше десяти років. За життя син займався підприємницькою діяльністю. Крім того, позивач із своєю сім`єю тяжко працював та допомагав синові та його дружині матеріально. За весь цей час, крім купівлі квартири, було придбано декілька автомобілів, зроблений ремонт в іншому будинку, придбані меблі та побутова техніка. Один із автомобілів був проданий в зв`язку із нестачею коштів на придбання даної квартири. Посилання відповідача на те, що розписки про передачу нею коштів за купівлю квартири підтверджують придбання такої квартири за особисті кошти, не відповідає дійсності та не означає придбання квартири нею особисто. Та обставина, що відповідачу був подарований будинок, для подальшого його продажу з метою придбання квартири, може свідчити лише про намагання уникнути оподаткування або для того, щоб будинок не був спільною сумісною власністю подружжя. Твердження відповідача, що квартира була придбана для проживання її матері, не підкріплене ніякими доказами. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення з підстав, зазначених у відзиві на позов. Судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Таращанського районного управління юстиції Київської області, між [PERSON] та [PERSON] 28 січня 2006 року був зареєстрований шлюб (а.с.50). 11 серпня 2016 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір був посвідчений 11 серпня 2016 року приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького міського нотаріального округу Київської області Почтарьовим С.О. та зареєстрований в реєстрі за № 213. Із змісту даного договору вбачається, що при його підписанні відповідач [PERSON] діяла за згодою чоловіка [PERSON] . До копії договору купівлі-продажу квартири додана заява [PERSON] від 11 серпня 2016 року, якою він надав згоду на купівлю спірної квартири за грошові кошти, набуті під час шлюбу із відповідачем і які є спільною сумісною власністю подружжя, та на укладення дружиною [PERSON] даного договору на умовах за її розсудом. На підтвердження своєї позиції щодо купівлі квартири за особисті кошти відповідачем було подано копії розписок [PERSON] про отримання нею коштів від відповідача за спірну квартиру (а.с.145-146); копію договору дарування від 28 травня 2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Таращанської районної державної нотаріальної контори Київської області Овраменко Л.В. (реєстровий номер 1339) (а.с.147-149); Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відчуження нею даного будинку у 2019 році (а.с. 150-152); копію договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 жовтня 2019 року, укладеного між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Ткаченком О.А. (реєстровий № 1048) (а.с.153-154); копію заяви на видачу готівки від 12 серпня 2015 року від імені [PERSON] на суму 20202 грн. 54 коп. (а.с. 184). Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 10 квітня 2018 року Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, [INFO] [PERSON] помер (а.с.27). Після його смерті відкрилася спадщина на спадкове майно. Із заявами про прийняття спадщини після його смерті до Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори звернулися позивач [PERSON] (а.с.54), відповідач [PERSON] (а.с.47). [PERSON] , мати померлого [PERSON] , подала до нотаріальної контори заяву про відмову від своєї частки у спадщині на користь позивача (а.с.56). Позивач отримав свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частини житлового будинку з відповідними надвірними господарськими будівлями та спорудами, на 2/3 частини земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд що розташовані по [ADDRESS] (а.с.14-17). Допитаний в якості свідка позивач [PERSON] показав, що довгий час займався підприємницькою діяльністю. Потім торгувати почали їздити син [PERSON] із дружиною [PERSON] Його дружина допомагали їм, а він сидів із онуком та займався по господарству. Кошти були спільні, добудовувалися і робилися ремонти в будинка, де проживали вони із дружиною та сім`я сина [PERSON] , постійно купувалася побутова техніка та купувалися і продавалися автомобілі. Перед купівлею спірної квартири продали автомобіль Мерседес, добавили ще 6 тисяч доларів США. Зі слів сина знає, що батько [PERSON] інколи давав якість кошти для сім`ї, однак в якому розмірі і коли - не знає. Також зазначив, що батько [PERSON] останні роки хворів і зі слів сина вони допомагали інколи йому матеріально. Свідок [PERSON] показала суду, що займалася як ріелтор процедурою купівлі-продажу квартири. Зустрічалася із сім`єю [PERSON] та мамою [PERSON] . Вони говорили, що шукають квартиру для мами, на 1-3 поверхах. Зі слів матері [PERSON] , кошти на квартиру надали вони з батьком. Також показала, що в період купівлі квартири батько [PERSON] хворів, завдаток за квартиру продавцю віддавала [PERSON] . Інших доказів не подано, клопотань з цього приводу в порядку та строки, встановлені ЦПК України, не заявлено. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Сімейного кодексу України щодо правового статусу майна, нажитого подружжям за час перебування у шлюбі, та Цивільного кодексу України щодо спадкування, тому суд дійшов висновку про необхідність їх застосування. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Відповідно до ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну установу). Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дана правова позиція викладена у висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року. Також в постанові Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №755/4757/16-ц також зазначено наступне. «Зазначені норми закону (ст. 60 та ст. ч. 1 ст. 70 СК України) свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 6.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 5.04.2018 у справі №404/1515/16-ц. У зв`язку із цим районний суд помилково застосував правову позицію ВСУ, викладену в його постанові від 7.09.2016 у справі №6-801цс16, про те, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, не звернувши уваги на норми сімейного права та змінену в подальшому правову позицію ВСУ. Суди встановили, що спірна квартира набута Особою 2 за час шлюбу з Особою 1. При цьому відсутність судового рішення про визнання спірної квартири особистою приватною власністю Особи 2 підтверджує, що в судів попередніх інстанцій відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно їй, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, відсутні». Зважаючи на вищезазначене, оскільки спірна квартира куплена в період шлюбу відповідача та [PERSON] , спростувати презумпцію спільності права власності подружжя на неї повинна саме відповідач [PERSON] . На підтвердження своєї позиції відповідачем надано копії розписок про передачу нею коштів продавцю квартири (аванс та решту суми), копію договору дарування їй її матір`ю [PERSON] будинку в с. Тараща від 2010 року та Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо відчуження нею даного будинку у 2019 році, копію договору купівлі-продажу будинку в м. Переяславі у 2019 році та копію заяви на видачу готівки від 12 серпня 2015 року від імені [PERSON] на суму 20202 грн. 54 коп. Разом з тим суд вважає, що подані відповідачем копії розписок про передачу продавцю коштів за спірну квартиру не підтверджують, що такі кошти є особистими коштами саме тієї особи, яка їх надає, а в сукупності із наявним договором купівлі-продажу квартири (зокрема і зазначеного в п. 3 цього Договору) підтверджує лише те, що [PERSON] була офіційним покупцем квартири. Договір дарування відповідачу її матір`ю будинку в с. Тараща також не підтверджує, що спірна квартира була куплена за особисті кошти відповідача, оскільки вчинений він задовго до придбання такої квартири (у 2010 році) та є безоплатним, тобто будь-яких коштів за це, які б могли зберігатися [PERSON] для купівлі квартири, нею не отримано. А в сукупності із наданою Інформацією про продаж даного будинку у квітні 2019 року та договору купівлі-продажу, будинку у м. Переяславі-Хмельницькому 24 жовтня 2019 року, наданими поясненнями [PERSON] , це може свідчити про те, що за кошти від продажу будинку в с. Тараща відповідачем було придбано будинок в м. Переяслав-Хмельницькому. Зняття 12 серпня 2015 року батьком відповідача [PERSON] [PERSON] готівкових коштів в розмірі 20202 грн. 54 коп. також на думку суду не може свідчити про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти [PERSON] , зважаючи в сукупності на час їх зняття (за рік перед купівлею квартири), їх розмір в порівнянні з вартістю квартири (20 202 грн. та 393 406 грн.) та ту обставину, що в той час батько відповідача хворів та сам потребував допомоги. Покази свідка [PERSON] в цій частині суд також не можу взяти до уваги, оскільки вона повідомила обставини, які їй стали відомі зі слів інших осіб, а клопотання про допит цих осіб не були заявлені відповідачем чи її представником у порядок та строк, встановлений ЦПК України. Заявлення такого клопотання представником відповідача адвокатом Миколаєнком Є.В. після дослідження всіх доказів у справі з посиланням на те, що їм було невідомо, про що свідок [PERSON] покаже в судовому засіданні, судом залишено без задоволення, оскільки клопотання про допит свідка [PERSON] було заявлено на підготовчому судовому засіданні саме стороною відповідача та із зазначенням такої необхідності саме на підтвердження таких обставин. Показання про те, що квартира купувалася для проживання матері відповідача, ніяким чином не підтверджує саме за які кошти вона купувалася, а підтверджує лише її можливе проживання там. Таким чином, відповідачем [PERSON] не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б в своїй сукупності дали змогу суду дійти висновку про те, що спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та придбана за особисті кошти відповідача. Отже, в матеріалах справи наявна нотаріально завірена заява від імені [PERSON] , якою він надав згоду своїй дружині [PERSON] на купівлю спірної квартири за грошові кошти, що ж спільною сумісною власністю подружжя, та укладення договору купівлі-продажу на умовах за її розсудом. Також мається договір купівлі-продажу спірної квартири, з якого вбачається, що покупець [PERSON] діє за згодою свого чоловіка [PERSON] . Заява та договір є чинними, не скасовувалися та не визнавалися недійсними. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] була придбана позивачем за час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] за спільні кошти та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Частка померлого [PERSON] в даній квартирі становить 1/2 її частини. Відповідно до ст. 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст. 1261 цього Кодексу, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. В силу ст. 1226 цього Кодексу, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, судом встановлено, що частка померлого [PERSON] в спірній квартирі, яка є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, становить 1/2 частину; як вбачається із поданих матеріалів спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] спадкоємцями після його смерті є дружина [PERSON] (відповідач), батько [PERSON] (позивач) та мати [PERSON] , тому кожен із них має право на спадкування 1/6 частини спірної квартири (по 1/3 від 1/2 частини). Враховуючи, що [PERSON] відмовилася від своєї частки у спадщині на користь свого чоловіка [PERSON] (позивача), то останній має право на спадкування 2/6 частин, тобто 1/3 частини квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 та ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, проаналізувавши подані учасниками справи докази в їх сукупності щодо належності, допустимості, достовірності та достатності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати слід стягнути із відповідача. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 60, 61, 63, 70 Сімейного кодексу України, ст.ст.1217, 1258, 1261, 1267 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved