Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на ті обставини, що 11 лютого 2014 року відповідачами укладено попередній договір, за яким публічне акціонерне товариство «Миронівське» без дотримання процедури, встановленої для оренди землі, отримало в оренду земельну ділянку державної власності, що знаходиться за межами населеного пункту села Польове Миронівського району Київської області площею 36,50 га. Договір укладено строком на одинадцять місяців, містить умови щодо розміру орендної плати. 18 серпня 2014 року на підставі наказу Головного управління Держземагенства України він отримав дозволи на розроблення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Полівської сільської ради Миронівського району Київської області, в оренду для ведення фермерського господарства. 22 вересня 2014 року Головним управлянням Держземагенства України було затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду. ПАТ «Миронівське» до даного часу протиправно користується земельною ділянкою, перешкоджає в реалізації його права на оформлення договору оренди земельної ділянки. Прокуратурою Київської області в судовому порядку заявлялись вимоги про визнання недійсними та скасування наказів Головного управляння Держземагенства України. Судами України встановлено законність наказів Головного управління Держземагенства України (справа № 371/1232/15-ц). В процесі судового розгляду до участі у справі було залучено ПАТ «Миронівське» в якості третьої особи. Під час розгляду справи ПАТ «Миронівське» заявляло про порушення його права на оренду землі, встановлені попередніми договорами. ПАТ «Миронівське» 15 травня 2015 року подало заяву про приєднання до апеляційної скарги у справі № 826/20518/14 де зазначало, що користується землею на підставі попередніх договорів. Попередній договір від 11 лютого 2014 року грубо порушує встановлені законодавством України вимоги щодо оренди землі. Зі змісту договору вбачається, що він не містить істотної умови щодо строку та порядку укладення основного договору оренди земельної ділянки, положень щодо істотних умов майбутнього договору оренди, тому він не є попереднім. На підставі попереднього договору між відповідачами фактично виникли правовідносини оренди спірної земельної ділянки, тому попередній договір вважає удаваним в розумінні положень статті 235 ЦК України. До правовідносин сторін, що виникли на підставі попереднього договору, мають бути застосовані норми, що регулюють договір оренди земельної ділянки державної власності. Фактично попередній договір було укладено відповідачами з метою приховати незаконні правочини - договір оренди земельної ділянки державної власності, оскільки [PERSON] районна державна адміністрація не мала повноважень на передачу спірної земельної ділянки в оренду, відповідно, було порушено процедуру передачі земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення у користування та не було здійснено державну реєстрацію договору оренди і права оренди. Вважає, що попередній договір як удаваний правочини має бути визнаний недійсним на підставі частини 1 статті 215 ЦК України, оскільки в ньому зовнішнє волевиявлення сторін не узгоджується з їх внутрішньою волею. Договір не містить істотних умов щодо обєкту оренди, в ньому не зазначено кадастровий номер земельної ділянки, точний розмір земельної ділянки, що передана в користування на умовах оренди. Право оренди за цим договором не було зареєстровано у порядку, передбаченому законодавством України. Договір містять запис про те, що він зареєстрований в журналі обліку попередніх договорів [PERSON] РДА у Київській області, яка не має повноважень на здійснення державної реєстрації права на оренду земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, така реєстрація суперечить встановленому законодавством України порядку здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно. Просив визнати недійсним попередній договір від 11 лютого 2014 року, укладений публічним акціонерним товариством «Миронівське» та [PERSON] районною державною адміністрацією, застосувати наслідки недійсності даного правочину, зобовязати ПАТ «Миронівське» повернути земельну ділянку, що стала предметом договору. Відповідачами до суду подано заперечення проти позову. Заперечення обґрунтовані відсутністю у позивача права на звернення до суду та безпідставністю заявлених ним вимог. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав, в поясненнях послався на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації позов не визнала, у поясненнях послалася на ті обставини, що права позивача не порушені укладеним попереднім договором, строк дії договору скінчився, зобовязання сторін припинені, тому відсутній предмет спору. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача публічного акціонерного товариства «Миронівське» заявлені позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що укладенням попереднього договору оренди права позивача не були порушені, тому у нього відсутнє право на звернення до суду. Товариство використовує земельні ділянки, розташовані поза межами Полівської сільської ради Миронівського району Київської області з інших підстав, не на підставі оспорюваної угоди. Позивач не доводить, яку саме земельну ділянку товариство має повернути та на якій підставі. Суд, заслухавши представника позивача, представників відповідачів, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню частково. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Відповідно до положень частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Таким законом є Закон України «Про оренду землі», згідно ст. 13 якого договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. На підставі частини першої статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. В судовому засіданні встановлено, що між відповідачами [PERSON] районною державною адміністрацією Київської області як розпорядником та публічним акціонерним товариством «Миронівське» як користувачем 11 лютого 2014 року було укладено попередній договір, умови якого були наступними. Пунктом 1.1. договору розділу «Предмет договору» передбачено, що розпорядник та користувач домовилися укласти попередній договір на право користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення орієнтовно площею 36,5 га (землі запасу), що розташована за межами населеного пункту села Польове Миронівського району Київської області. Мета використання: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно пункту 2.1. договору його укладено строком на одинадцять місяців (на час виготовлення землевпорядної документації, що посвідчує право користування даною земельною ділянкою на умовах оренди), договір діяв до 11 січня 2015 року. Пунктами 3.1. 3.5. договору передбачені розмір та порядок внесення користувачем землею орендної плати, порядок перегляду розміру орендної плати. Договір містить умови використання земельної ділянки, права та обовязки сторін, відповідальність сторін, умови зміни договору і припинення його дії. Користувач за договором набув права самостійно господарювати на земельній ділянці, отримувати продукцію та доходи, зобовязався використовувати земельну ділянку за цільовим призначенням згідно з договором. Додатком до договору є розрахунок розміру орендної плати за земельну ділянку державної власності, що знаходиться за межами населеного пункту села Польове Миронівського району Київської області станом на 11 лютого 2014 року. Договір містить запис про те, що він зареєстрований в [PERSON] районній державній адміністрації Київської області в журналі обліку попередніх договорів оренди, де 19 лютого 2014 року вчинено запис за № 32. Дані обставини вказують на те, що [PERSON] районна державна адміністрація Київської області за договором, який має назву «попередній договір», передала ПАТ «Миронівське» у користування на умовах оренди для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком до 11 січня 2015 року земельну ділянку сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 36,5 га (землі запасу), що розташована за межами населеного пункту села Польове Миронівського району Київської області. На підставі даного договору в період його дії ПАТ «Миронівське» використовувало земельну ділянку сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 36,5 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно положень статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір є лише засобом для спрямування відносин між сторонами в необхідне русло для подальшого укладення основного договору. Такий договір не може бути підставою для виникнення у сторін зобовязань, заради яких укладається основний договір, зокрема зі сплати орендної плати, яка є однією із цілей укладення основного договору договору оренди. Законодавством не передбачено інших підстав для сплати орендної плати, ніж договір оренди. Зобовязання, які виникають у сторін після укладення попереднього та основного договорів, не збігаються ні за суттю, ні за змістом. Укладений попередній договір не містили зобовязань щодо укладення основного договору у майбутньому, не був договором про наміри, в ньому не прописані істотні умови, на яких надалі буде укладений договір оренди землі. Фактично за попереднім договором була надана у користування земельна ділянка сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 36,5 га, що розташована за межами населеного пункту села Польове Миронівського району Київської області. Укладеним договором визначено плату за користування земельною ділянкою, умови використання земельної ділянки, права та обовязки, а також відповідальність сторін, до договору доданий розрахунок розміру орендної плати. Суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин не є попереднім договором, оскільки на їх підставі у сторін виникли зобовязання з оренди земельної ділянки. Вимога позивача про визнання укладеного правочину недійсним з підстав, встановлених статтею 235 ЦК України, не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно приписів статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.\~ Складений відповідачами правочин не є удаваним, оскільки був вчинений не з метою приховання іншого правочину. Сторони насправді у договорі виклали умови договору оренди земельної ділянки, такі умови вони не приховували. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Низка окремих норм законодавчих актів, чинних до 01 січня 2013 року, передбачала, що моментом укладення договору оренди землі (набуття договором чинності) є його державна реєстрація, зокрема: стаття 640 ЦК України, яка встановлювала, що договір, який підлягає державній реєстрації, вважається укладеним з моменту його державної реєстрації; статті 18, 20 Закону України «Про оренду землі», які передбачали набуття чинності договором оренди землі після його державної реєстрації. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є вчиненим правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин (договір) підлягає такій реєстрації. Тобто для набуття чинності договором оренди землі необхідно було його зареєструвати у встановленому законом порядку. Лише після його державної реєстрації договір вважається укладеним та набуває чинності. Згідно пунктів 13-1 та 13-2 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 вересня 2009 року № 1021, яка набрала чинності з 01 січня 2011 року, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється після визначення кадастрового номера в установленому порядку та прийняття відповідним органом, який здійснює розпорядження землями, рішення про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність (користування) чи після формування земельної ділянки на підставі документації із землеустрою за рішенням власника земельної ділянки про поділ або об'єднання земельних ділянок. Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється територіальним органом Держземагентства за її місцезнаходженням. Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється шляхом відкриття Поземельної книги. За змінами до законодавства, які набули чинності з 01 січня 2013 року, з частини 3 статті 640 ЦК України виключені положення, які передбачають набуття чинності договором з моменту його державної реєстрації, та виключені статті 18 і 20 Закону України «Про оренду землі», які передбачали набуття договорами оренди чинності з моменту їхньої реєстрації. Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно із частиною 5 статті 6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини 3 статті 3 вказаного Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої Законом, за умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Підпунктом 6 пункту 2 частини 1 статті 4 Закону передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Разом з тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. З огляду на положення статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення державної реєстрації прав.\~ З 01 січня 2013 року [PERSON] районна державна адміністрація не була уповноважена на передачу земель державної власності в оренду, право оренди земельної ділянки підлягало обовязковій державній реєстрації та виникало з моменту її реєстрації. Права оренди за укладеним договором відповідач ПАТ «Миронівське» не набуло. В той же час, відповідно до статті 215 ЦК України та розяснень, наданих Пленумом Верховного Суду України в пункті 8 постанови Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06 листопада 2009 року № 9, недійсним може бути визнано лише укладений договір. Відповідно до пункту 5 даної постанови вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пунктом 7 постанови передбачено, що у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Позивач заявив вимогу про визнання укладеного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності. При розгляді справи судом встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати укладений сторонами правочин нікчемним, а тому суд застосовує вищевказані положення постанови Пленуму Верховного Суду України. Стаття 204 ЦК України установлює презумпцію правомірності правочину. Звідси будь-який вчинений (укладений) правочин вважається правомірною дією до моменту спростування цієї презумпції судом. Тому нікчемність правочину може визнати лише суд. Відповідно правовим наслідком визнання правочину нікчемним є те, що його укладення не є підставою виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обовязків. Підписаний відповідачами нікчемний правочин був недійсним вже в момент його вчинення та не породжував для сторін цивільних прав та обовязків. Даний правочин є нікчемним, його недійсність встановлена Законом, а тому він не може бути визнаний судом недійсним як оспорюваний. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, відповідно до статті 15 ЦК України та статті 4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Щодо порушення прав позивача суд зазначає наступне. У розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Суд вважає, що позивач має право використати заходи правоохоронного характеру для поновлення права, яке вважає порушеним. Встановлено, що на підставі наказів Головного управління Держземагентства України позивач отримав дозволи на розроблення проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Полівської сільської ради Миронівського району Київської області, в оренду для ведення фермерського господарства. 22 вересня 2014 року Головним управлінням Держземагентства України було затверджено проекти із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду. Починаючи з 2014 року, позивач намагається реалізувати надане йому законом право та отримати в установленому законом порядку в оренду земельні ділянки державної власності, які розташовані в адміністративних межах Полівської сільської ради Миронівського району Київської області. Публічне акціонерне товариство «Миронівське» у період дії попереднього договору без відповідних правовстановлюючих документів використовувало земельну ділянку, розташовану поза межами населеного пункту села Польове Миронівського району Київської області, що перешкоджало реалізації прав позивача на оформлення відповідно до законодавства України договору оренди. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування його наслідків та про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Згідно з частиною 5 статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути предявлена будь-якою заінтересованою особою. Суд у разі виявлення ознак нікчемності правочину може застосувати відповідні правові наслідки за власною ініціативою, тобто навіть тоді, коли такі вимоги не містяться в позові. Суд вважає, що підстави для застосування наслідків нікчемного правочину відсутні. Позивач заявив вимогу про застосування наслідків недійсності правочину та просив зобовязати ПАТ «Миронівське» повернути в натурі земельну ділянку державної власності площею 36, 5 га, що знаходиться за межами населеного пункту села Польове Миронівського району Київської області. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Заявлену позивачем вимогу про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину суд вважає недоведеною. Зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази не підтверджують тих обставин, що відповідач публічне акціонерне товариство «Миронівське» до даного часу користується земельною ділянкою, яка була передана йому в оренду за договором, який розцінено судом як нікчемний, і підставою такого користування є даний договір. На підставі викладеного, ст.ст. 16, 202-204, 215, 216, 235, 635, 638, 792 ЦК України, ст.ст. 125, 126, 152 ЗК України, ст.ст. 6, 13 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 5, 7, 8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9,

Outcome: dismissed