Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Представник позивача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованість за договором позики мотивуючи вимоги тим, що 29.07.2015 року позивач надав відповідачу 13000 доларів США у борг строком до 29.12.2015 року, що підтверджується борговою розпискою. Однак, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та грошові кошти позивачу не повернув. У зв'язку з зазначеними порушеннями позичальник має заборгованість 13000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 07.09.2016 року становить 348920 грн. Відповідно до умов договору викладених в розписці пеня за кожен день прострочення повернення грошових коштів складає 1% від суми основного боргу. Загальна заборгованість складає 1238943,22 грн.. з яких : 348920 грн. - сума основного боргу; 882767 грн. - пеня ; 3 % річних від простроченої грошової суми - 7255,62 грн. Представник позивача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] в судове засідання не з'явився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 29.07.2015 року позивач [PERSON] надав відповідачу [PERSON] 13000 доларів США у борг строком до 29.12.2015 року, що підтверджується борговою розпискою. Відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та грошові кошти позивачу не повернув. Заочним рішенням Дніпровського районного суду від 22.11.2016 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики від 29.07.2015 року суму основного боргу - 348920 грн. , пеню - 348920 грн., 3% річних - 7255,62 грн. в іншій частині позовних вимог було відмовлено. Ухвалою суду від 08.02.2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Києва, від 22 листопада 2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики було задоволено. Скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 листопада 2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою суду від 04.07.2018 року за клопотанням представника позивача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] по справі було призначено судово - почеркознавчу експертизу. До суду було надіслано клопотання судового експерта від 15.08.2018 року № 19/17-3/1/205-СЕ/18 про надання додаткових матеріалів, необхідних для складання висновку експерта за результатами судової почеркознавчої експертизи. У зв'язку з чим 29.08.2018 року ухвалою суду було відновлено провадження у справі. В судові засідання відповідач не з'явився, про день, місце та час слухання справи сповіщався належним чином. необхідних доказів для проведення експертизи не надав та не надав доказів, що між ним та позивачем не існувало договірних стосунків за договором позики. 16.10.2018 року судовим експертом ДНДЕКЦ до суду було надіслано повідомлення про не можливість проведення експертизи у зв»язку з ненаданням додаткових матеріалів для проведення експертизи. Відповідно до вимог ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Станом на час подачі позовної заяви до суду загальна заборгованість відповідача за договором позики складає 1238943,22 грн. з яких : 348920 грн. - сума основного боргу (13000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 07.09.2016 року); 882767 грн. - пеня ; 3 % річних від простроченої грошової суми - 7255,62 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, підлягають до задоволення частково. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Розмір заборгованості із зазначеною позивачем сумою пені не відповідає засадам розумності та добросовісності. Згідно вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, сума основного боргу становить 348920 грн., а розмір нарахованих відповідачу пені становить 882767,60 грн. Суд, з урахуванням принципів розумності та справедливості, вважає доцільним зменшити розмір пені привівши її розмір до 348920 грн. Суд приходить до висновку про існування між позивачем і відповідачем договірних зобов'язань щодо надання останньому позики в розмірі 13000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 07.09.2016 року становить 348920 грн., що підтверджується написаною власноруч розпискою відповідача, яку суд приймає за договір позики, оскільки в ній сторонами визначені всі суттєві умови договору даного виду. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачем не було повернуто борг та не надано суду будь-яких доказів які б спростували факт укладання договору позики, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути грошові кошти у сумі 705095,62 грн., що складаються з тіла кредиту в розмірі 348920 грн., пені 348 920 грн., 3% річних в розмірі 7255,62 грн. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в судовому засіданні знайшли своє підтвердження та обґрунтування, що є підставою для їх задоволення частково. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. По даній справі відповідач має сплатити позивачу судовий збір в розмірі - 7050,96 грн.

Outcome: partial