Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищеназваним позовом і просить суд припинити відповідачу особистий сервітут у вигляді права користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , усунути позивачці перешкоди у користуванні цим будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком по [ADDRESS] , зняти його з реєстраційного обліку та стягнути з нього на її користь сплачений нею судовий збір. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є єдиним власником зазначеного житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами. У зазначеному будинку зареєстрований також і її колишній чоловік, відповідач по справі, який вже як сім місяців виїхав з будинку і більше не з`являється. В зв`язку з тим, що прописка відповідача є перешкодою для реалізації позивачем в повному обсязі свого права власності на майно та небажання відповідача в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку з будинку, позивач через свого представника звернувся до суду з даним позовом. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені були належно. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в жодне із судових засідань не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був належно повідомлений, причини неявки не повідомив. У встановлений судом строк відзив на позов не подано. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду від нього не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не звився, належно повідомлений про час та місце розгляду справи. Подав через канцелярію суду заяву з проханням розглядати справу без участі представника. Позов визнали в повному обсязі. На підставі ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи позицію позивача, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 18.11.2004, зареєстрованого в реєстрі за №4696, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.12-13). Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.05.1996 по 20.05.2011 (а.с.14-15). Відповідно до ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. За таких обставин позивачка є одноосібним власником зазначеного житлового будинку. В даному житловому будинку, в тому числі, з 04.07.2016 зареєстрований колишній чоловік позивачки, відповідач по справі (а.с.18-19). Останній користувався належним позивачці житловим будинком, оскільки будучи її законним чоловіком, реалізовував своє речове право на чуже майно у виді права користування (сервітут), згідно п.2 ч.1 ст.395 ЦК України. Він, як член сім`ї власника житла, який проживає разом з ним, пов`язаний спільним побутом, мав взаємні права та обов`язки, що відповідає зазначеним засадам у ч.2 ст.3 СК України. З моменту розірвання шлюбу сторони припинили спільне проживання, ведення спільного побуту, спільного господарства. В зв`язку з тим, що прописка відповідача є перешкодою для реалізації позивачем в повному обсязі свого права власності на майно та небажання відповідача в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку з будинку, позивач звернулася до суду з даним позовом. Указані обставини встановлено з матеріалів справи. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїми майном. Згідно п.2 ч.1 ст.395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут); П.4 ч.1 ст.406 ЦК України визначає, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки, обставиною, яка надавала право відповідачу користуватися належним позивачці житловим будинком був факт перебування їх шлюбі, коли вони, будучи чоловіком та дружиною, були членами сім`ї, тому з припиненням шлюбу таке право припинено. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать чоловік (дружина) наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 цього Кодексу. Статтею 44 Конституції України закріплено право громадян безперешкодно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Враховуючи той факт, що відповідач не є членом сім`ї позивача, а отже право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] у відповідача припинено, з метою захисту права власності позивача, суд прийшов до висновку, що позов в частині припинення особистого сервітуту та визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Стосовно вимоги позивача про зобов`язання зняти відповідача з реєстраційного обліку така вимога не підлягає задоволенню, оскільки згідно ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є достатньою правовою підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Крім того, згідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial