Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03 серпня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] ( надалі за текстом Позичальник) було укладено Договір №606/33-060 відповідно до якого, ПАТ «Укрсоцбанк» надав Позичальникові кредит на суму 131000,00 (сто тридцять одну тисячу швейцарських франків 00 сантимів) зі сплатою процентної ставки за кредитом 10% процентів річних з кінцевим терміном повернення до 03.08.2017 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань за даним «Договором», 03 серпня 2007 року з [PERSON] (надалі за текстом «Поручитель») був укладений Договір поруки №606/33-035. Згідно Додаткової угоди №1 від 19.03.2008 р., «Про внесення змін до Договору кредиту №606/33-060 від 03 серпня 2007 року» валюту зобов'язання - швейцарський франк, змінено шляхом переведення у долари США, зі сплатою 13,5 % процентів річних. Згідно Додаткової угоди №1 від 19.03.2008 р., «Про внесення змін до Договору поруки №606/33-035 від 03 серпня 2007 року» дані зміни були внесенні і у Договір поруки. У зв'язку із невиконання свого обов'язку по сплаті кредиту за період із жовтня 2008 року по вересень 2015 року, з врахуванням уточнених позовних вимог від 01 березня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» просив стягнути заборгованість у розмірі 241 665 (двісті сорок одна тисяча шістсот шістдесят п'ять) доларів США 91 цент та 1 561 992 (один мільйон п'ятсот шістдесят одна дев'ятсот дев'яносто дві гривні) 55 копійок, що в загальній сумі в гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ станом на 22 вересня 2015 року, становить 6 843 636 ( шість мільйонів вісімсот сорок три тисячі шістсот тридцять шість гривень) 23 копійки. В ході розгляду справи Поручитель подав зустрічний про визнання Договору поруки №606/33-035 від 03 серпня 2007 року припиненим. Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 20 травня 2016 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа [PERSON] про визнання договору поруки припиненим для спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «Укрсоцбанк» за зустрічним позовом об'єднано у одне провадження із первісним позовом. Представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав, в їх обґрунтування послався на обставини викладені у позовній заяві та уточненнях до неї. Додатково вказав, що позика вважається повернутою в момент надходження коштів на відповідний рахунок кредитодавця, проти зустрічного позову заперечив із підстава необґрунтованості та незаконності вимог. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, зазначивши, що позов є безпідставним, оскільки строк позовної давності сплив. Крім цього, зіславшись на обставини справи та правові позиції ВСУ, вказав, що банк не має права стягувати заборгованість, оскільки самостійно змінив строк виконання кредитного договору шляхом надіслання відповідної вимоги про дострокове виконання зобов'язання, відтак з цього моменту почав відрахуватися строк позовної давності по стягненню заборгованості по кредиту у цілому. Тому у задоволенні позову просив відмовити. Також представник позивача [PERSON] - [PERSON], третьої особи [PERSON] підтримав зустрічний позов, наголосив на тому, що поручитель не може бути притягнений до відповідальності за кредитним договором, оскільки останній не давав згоди на збільшення відсоткової ставки за вказаним договором, а також у зв'язку із зміною строку виконання договір поруки припинив свою дію. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов на наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи 03 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», (кредитор) та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №606/33-060 відповідно до якого, ПАТ «Укрсоцбанк» надав Позичальникові кредит на суму 131000,00 (сто тридцять одну тисячу швейцарських франків 00 сантимів) зі сплатою процентної ставки за кредитом 10% процентів річних з кінцевим терміном повернення до 03.08.2017 року (п.п.1.1,1.2 цього договору). В подальшому, додатковою угодою №1 від 19.03.2008 р., «Про внесення змін до Договору кредиту №606/33-060 від 03 серпня 2007 року» валюту зобов'язання - швейцарський франк, змінено шляхом переведення у долари США, зі сплатою 13,5 % процентів річних. У забезпечення виконання зобов'язання за зазначеним кредитним договором 03 серпня 2007 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно умов якого остання зобов'язувалася перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування Кредитом, а також можливих санкцій, у розмірі та у випадках передбачених Договором кредиту №606/33-060 від 03 серпня 2007 року (п.п.1.1 цього договору). Також, як вбачається із доданих до матеріалів справи документів, на забезпечення Договору кредиту №606/33-060 від 03 серпня 2007 року, укладено Договір іпотеки від 03.08.2007 року за реєстровим номером №1788 між [PERSON] та Кредитором, відповідно до якого в іпотеку передано майно, а саме: нерухоме майно - нежитлове приміщення [ADDRESS] Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.1.1.1 Договору кредиту від 03 серпня 2007 року що погашення кредитних зобов'язань здійснюється шляхом сплати Кредитору рівними частинами суми грошових коштів, розрахованих за весь строк користування, тобто так званими ануїтетними платежами. Ануїтетні платежі - це платежі у вигляді фіксованої (однакової) суми, яку Позичальник зобов'язується щомісяця платити Кредиторові, і яка складається з суми основного боргу (причому величина ця збільшується з кожним платежем) і процентів за користуванням кредиту. Періодичність та строк внесення відповідного ануїтетного платежу визначені п. 1.1.1. Договору кредиту - щомісячно 10 числа кожного місяця. Як вбачається із розрахунку заборгованості доданого кредитором до позовної заяви, останній платіж по Договору кредиту був проведений 10.10.2008 року. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до ч.2 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із умовами Договору кредиту 03.08.2007р., а саме п. 4.5. Позичальник зобов'язаний: «у разі невиконання Позичальником обов'язків, визначених п.3.3.8. цього Договору, протягом більше, ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, Позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню)». Згідно із умовами п. 7.4. Кредитного Договору, відповідно до якого у разі настання обставин, визначених п.п. 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4, цього Договору, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, Позичальник зобов'язується погасити Кредит, сплатити проценти за фактичний час використання Кредиту та нараховані штрафні санкції. Так, використовуючи своє право передбачене пунктом 4.5. Договору кредиту, 01.07.2009 року Кредитор надіслав вимогу за вих. № 08.4-05/033 про дострокове погашення заборгованості. Дану вимогу Позичальник отримав 05.07.2009 року, про що не заперечував представник Позичальника у судовому засіданні, а відтак строк виконання даної вимоги закінчився 05.09.2009 року. Факт надсилання такої вимоги також підтверджує представник Кредитора. Даною вимогою банк змінив строк настання виконання основного зобов'язання, включаючи основну суму заборгованості, відсотків за користування грошовими коштами та штрафних санкцій. До аналогічних висновків прийшов Верховний суд України у правових висновках наданих у постановівід 21 січня 2015 року у справі за № 6-190цс14, постанові від 02.12.2015 року у справі 6-1349цс15, у яких зазначено, що «пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання». До аналогічного висновку також приходить Верховний суд України, у постанові від 17 лютого 2016 року у справі №6-2875-ц та у постанові від 29 червня 2016 року №6- 1188цс16. Суд погоджується із позицією Позичальника та Поручителя, що з моменту закінчення строку виконання вимоги № 08.4-05/033 від 01.07.2009 року, а саме із 05.09.2009 року у кредитора виникло право на звернення до суду із позовом та відповідно розпочав свій відлік строк на подачу позову до суду. Відповідно до ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно положень ч.5 ст.261 Цивільного кодексу України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Як вбачається із матеріалів справи Кредитор звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 03.08.2007 року за реєстровим номером № 1788, в якості погашення заборгованості по договору кредиту №606/33-060 від 03 серпня 2007 року. Даний позов пред'явлений до Червоноградського міського суду Львівської області 18.09.2009 року. Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 24.11.2010 року задоволено позов і звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором. Таким чином кредитор обрав спосіб захисту своїх прав шляхом звернення стягнення на майно. Відповідно до ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. А відтак, строк позовної давності перервався у зв'язку із пред'явленням позову про звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 03.08.2007 року з 18.09.2009 року та почав заново обчислюватися із даної дати. Суд не приймає до уваги посилання представника Кредитора про те, що строк позовної давності почав відраховуватися із дати набрання законної сили рішення у справі 2-685/2010 за вказаним позовом з 25.06.2013 року, оскільки відповідно до ч.2 ст.264 Цивільного кодексу України законодавцем встановлено, що саме із пред'явленням позову, а не з дати набрання законної сили рішення у справі переривається строк позовної давності. До аналогічного висновку прийшов Верховний суд України у справі 6-895цс15 від 2 грудня 2015 року де вказав «Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. За змістом частини першої статті 118 ЦПК України позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді. Пред'явлення позову до суду являє собою реалізацію позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі. Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом. Так, позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 - 114 ЦПК України. Позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір. За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.» Іншими підставами переривання строку відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України строк позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, проте Кредитор не надав жодного допустимого та належного доказу вчинення будь-якої дії після 18.09.2009 року, яка б свідчила про переривання строку позовної давності. В ході розгляду Позичальником подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. У відповідності до ч.3,4 ст.267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оцінивши зазначені докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, . Дані твердження випливають із обставин справи а саме того, що строк позовної давності почав відраховуватися заново із 18.09.2009 року та закінчився 18.09.2012 року, а позовна заява подана поза межами строку позовної давності у жовтні 2015 року. Як зазначено Верховним Судом України у правовій позиції по справі № 6-68цс15 (постанова від 16.09.2015 року), пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Щодо вимоги по стягнення заборгованості із поручителя та вимог за зустрічним позовом про визнання Договору поруки припиненим, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Також, суд наголошує на тому, що в якості забезпечення виконання зобов'язань за даним Договором кредиту від 03 серпня 2007 року з [PERSON] (надалі за текстом «Поручитель») був укладений Договір поруки №606/33-035, згідно умов якого остання зобов'язувалася перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування Кредитом, а також можливих санкцій, у розмірі та у випадках передбачених Договором кредиту №606/33-060 від 03 серпня 2007 року (п.п.1.1 цього договору). Згідно Додаткової угоди №1 від 19.03.2008 р., «Про внесення змін до Договору поруки №606/33-035 від 03 серпня 2007 року» дані зміни були внесенні і у Договір поруки. Статтею 559 Цивільного кодексу України регламентовано, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до п.6.2. Договору поруки, «Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а у випадку його невиконання, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя». Згідно із умовами Договору кредиту 03.08.2007р., а саме п. 4.5. Позичальник зобов'язаний: «у разі невиконання Позичальником обов'язків, визначених п.3.3.8. цього Договору, протягом більше, ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, Позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню)». Згідно із умовами п. 7.4. Кредитного Договору, відповідно до якого у разі настання обставин, визначених п.п. 3.2.3, 4.4, 4.5, 5.4, цього Договору, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, Позичальник зобов'язується погасити Кредит, сплатити проценти за фактичний час використання Кредиту та нараховані штрафні санкції. Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки позов до поручителя поданий поза межами трирічного строку встановленого у п. 6.2. Договорі поруки, вимога про задоволення стягнення заборгованості не підлягає до задоволенню, натомість вимога про визнання Договору поруки припиненим підлягає задоволенню, як така що відповідає вимогам закону та обставинам справи. До аналогічного висновку приходить Верховний суд України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі 6-691цс16, де судом висловлено позицію відповідно до якої, «Положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя». Також у постановах Верховного суду України, у справі №6-6цс14 від 17 вересня 2014 року та 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, висловлено позицію відповідно до якої встановлено, що «Згідно із ч.4 ст.559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч.1 ст.252 ЦК). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251 та ч.2 ст.252 ЦК). З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (п.3.2) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - строком повного погашення кредиту є 23.07.2011. За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 23.07.2011, протягом наступних шести місяців. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав указаних у ній вимог, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. За таких обставин висновки суду про виникнення права в банку на пред'явлення позову до відповідачів у межах установленого законом загального трирічного строку позовної давності з часу звернення з письмовою вимогою не можна визнати такими, що відповідають вимогам закону».

Outcome: approved