Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з цим позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь [PERSON] 300 000 грн. та на користь [PERSON] 300 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Стислий виклад позиції позивача. 20.07.2017 у зв`язку з ДТП, яка мала місце 24.01.2017, в результаті якої водій [PERSON] керуючи автомобілем «ЗиЛ 130», державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись по вул. Короленка у м. Жмеринка допустив наїзд на пішохода [PERSON] . Відповідно до вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17.10.2018 [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] працював водієм у ТОВ «Статус дистрибьюшн», якому після винесення вироку було повернено автомобіль. Цивільно-правова відповідальність власника «ЗиЛ 130», на момент ДТП не була застрахована, у зв`язку з чим ТОВ «Юридична компанія «Відшкодування» в інтересах позивача, що діяв в інтересах своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] подало заяву про виплату страхового відшкодування, в результаті чого на користь позивача виплачено 115200,00 грн. відшкодування у зв`язку з втратою годувальника. Відповідач повинен нести цивільно-правову відповідальність як юридична особа, чиїм працівником була завдана шкода, і як законний володілець транспортного засобу. В результаті ДТП, що спричинила смерті потерпілої [PERSON] напівсиротами залишились двоє малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Втрата матері виплинула на життя дітей, оскільки з раннього віку вони не зможуть відчути материнської любові. Діти відчули досить серйозний стрес та потрясіння, що відобразиться на їх свідомості. 12.05.2021 від представника позивача Кульчицького О.С. до суду надійшла відповідь на відзив відповідно до якої останній наполягав на задоволенні позову. Додатково повідомив, що згідно вироку Жмеринського міськрайонного суду доказами, які містились в матеріалах справи є подорожній лист вантажного автомобіля, відповідно до якого водій [PERSON] на дату скоєння ДТП на автомобілі «ЗиЛ 130», державний номерний знак [NUMBER] виїхав з гаража о 09:15 год. по маршруту Вінниця - Жмеринка, що спростовує твердження представника відповідача щодо не виконання водієм [PERSON] своїх службових обов`язків. Окрім того, відповідно до вироку суду свідок [PERSON] пояснив, що працює експедитором у відповідача і 24.01.2017 року разом з водієм ТОВ «Статус дистрибьюшин» [PERSON] на автомобілі «ЗиЛ 130» розвозив товар по м. Жмеринка. Зважаючи на вищевикладене саме відповідач несе відповідальність за шкоду завдану їх працівником під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків і саме відповідач на момент ДТП на правовій підставі володів транспортним засобом. Окрім того, відповідач не надав жодних доказів щодо отримання позивачем відшкодування, що також підтверджується і свідченнями позивача під час розгляду кримінального провадження. Відтак відповідач зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду, заподіяну в результаті ДТП від 24.01.2017. Заперечення відповідача. 27.04.2021 до суду від представника відповідача - Сташко О.В. надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав того, що водій [PERSON] , яким було спричинено дорожньо - транспортну пригоду 24.01.2017 на той час фактично не виконував свої службові обов`язки, оскільки у той день у нього був вихідний, який був наданий за роботу у неробочий день відповідно до вимог законодавства, в зв`язку з чим [PERSON] 23.01.2017 була написана заява про надання іншого дня відпочинку за відпрацьований день 14.01.2017. Наказом підприємства від 23.01.2017 останньому був наданий вихідний день 24.01.2017. Окрім того, 23.01.2017 з [PERSON] було укладено договір позички транспортного засобу на період з 24.01.2017 по 25.01.2017 і фактично під час скоєння ДТП [PERSON] не виконував своїх службових обов`язків, а транспортний засіб «ЗиЛ 130», державний номерний знак [NUMBER] , хоча і є власністю відповідача, проте під час скоєння ДТП володів транспортним засобом на відповідній правовій підставі саме водій [PERSON] , який використовував транспортний засіб для власних потреб. Окрім цього відповідачем [PERSON] - матері загиблої [PERSON] та [PERSON] - чоловіку загиблої [PERSON] було відшкодовано матеріальну та моральну шкоду в повному обсязі та витрати на поховання, що підтверджується вироком Жмеринського міськрайонного суду від 17.01.2018. Процесуальні дії, заяви та клопотання. 13.03.2021 ухвалою судді відкрито провадження у даній справі. Справа призначена до підготовчого судового засідання на 09.04.2021. 09.04.2021 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 13.05.2021. 27.04.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 12.05.2021 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив. 13.05.2021 ухвалою суду підготовче провадження закрито справа призначена до судового розгляду на 17.06.2021. 17.06.2021 в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача в судовому засіданні оголошено перерву до 21.07.2021. 21.07.2021 ухвалою суду витребувано у Жмеринського міськрайонного суду зі справи № 130/720/17 копію належним чином завіреного подорожнього листа вантажного автомобіля «ЗиЛ 130», державний номерний знак [NUMBER] за 24.01.2021. В судовому засіданні оголошено перерву до 06.09.2021. 06.09.2021 справа знята з розгляду у зв`язку з зайнятістю судді в кримінальному провадженні. В подальшому справа призначена до розгляду на 21.09.2021. 21.09.2021 представник позивача в судове засідання не з`явився, відповідь до заздалегідь наданої заяви представник позивача адвокат Кульчицький О.С. подану позовну заяву підтримав повністю, просив розгляд справи проводити у відсутність позивача та його представника. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. В заздалегідь наданій заяві директор ТОВ «Статус Дистрибьюшн» просив розгляд справи проводити у відсутність представника відповідача. Проти задоволення позовної заяви заперечував, з причин зазначених у відзиві на позовну заяву. Відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснено у відсутність позивача, відповідачів та третьої особи. Відповідно до положень частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, посилання на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Відповідно до копії вироку Жмеринського міськрайонного суду від 17.10.2018 [PERSON] визнано винуватим за ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки (а.с.3-6). Як вбачається з копії вироку в матеріалах кримінального провадження був наявний подорожній лист вантажного автомобіля від 24.01.2017, відповідно до якого водій [PERSON] на автомобілі «ЗиЛ 130», державний номерний знак [NUMBER] виїхав по маршруту Вінниця - Жмеринка. Як вбачається з копій свідоцтв про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] батьками [PERSON] та [PERSON] являються [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-11). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а.с.12). Згідно відомостей з єдиного державного реєстру судових рішень постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду ухвала Вінницького апеляційного суду від 15.04.2019 щодо [PERSON] скасована і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с.65-67). Згідно відомостей з єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14.04.2021 вирок Жмеринського міськрайонного суду від 17.10.2018 щодо [PERSON] скасовано, а кримінальне провадження № 12017020000000034 по його обвинуваченню закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України (а.с.58-64). 24.01.2021 [PERSON] виконував свої трудові обов`язки водія, здійснюючи перевезення вантажу автомобілем «ЗИЛ 130» з д.н.з. [NUMBER] , зокрема 24.01.2017 виїхавши з гаража о 09:15 год. по маршруту Вінниця - Жмеринка, що підтверджується подорожнім листом №0438 (а.с. 83). Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не приймає в якості доказів копії: наказу №13/01-1 від 13.01.2017; наказу № 23/01-1 від 23.01.2017; договору позички транспортного засобу від 23.01.2017; заяви [PERSON] ; табелю обліку використаного часу; пояснювальну записку [PERSON] та наказ № 30/01-1 від 30.01.2017 (а.с.37-42), адже дані докази під час судового розгляду кримінального провадження не досліджувались, тому суд не надає їм віри враховуючи копію подорожнього листа№0438, який досліджувався у кримінальному провадженні, і рішення щодо неналежності чи недопустимості цього доказу судом не приймалося. Мотиви суду. Норми права застосовані судом. Стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із загибеллю близької людини. За загальним правилом особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, тому поряд із компенсацією матеріальної шкоди позивач має право на компенсацію за заподіяну моральну шкоду. Під власне моральною шкодою маються на увазі душевні страждання, пов`язанні із заподіянням як фізичної, так і майнової шкоди, а також душевні страждання, не пов`язанні ні з тією, ні з іншою. Моральну шкоду, на відміну від майнової, не можна вимірювати у грошах, але це не означає, що вона не може бути компенсованою в будь-якій формі. Нічого дивного в тому немає, що людина, в котрої через чужу провину відібрали життєві радощі, задоволення, духовні блага, бажає компенсації грошима, які відкривають джерела людських задоволень. Можливою є, зокрема грошова компенсація, розмір якої визначений не за принципом еквівалентності, а виходячи з обставин конкретної справи, ступеня й характеру моральної шкоди, майнового стану потерпілих. Компенсацією за заподіяну моральну шкоду призначають для пом`якшення якоюсь мірою тяжких для потерпілих наслідків. Відшкодування - монетизація уявлення потерпілого про заподіяні йому збитки. У п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч.2 ст.1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст.1187 ЦК України, п.1 ч.2 ст.1167 ЦК). Частинами 1 та 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями ч.3 ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Часиною 1 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно із ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода заподіяна нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 28 січня 2015 року у справі №6-229 цс14. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі N426/16825/16-ц зроблено висновок, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Статтями 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області безпосередньо встановлено, що на час ДТП [PERSON] працював водієм у ТОВ «Статус дистрибьюшн», відповідно перебував з відповідачем у трудових відносинах, що також стверджується доказами, наявними в матеріалах справи - копією подорожнього листа №0438. Цю обставину не було спростовано ні в суді апеляційної, ні в суді касаційної інстанції, і взагалі ця обставина сумніву не піддавалася час розгляду судами різних інстанцій кримінального провадження. Згідно з ч.1, 2, 5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Так, закон містить указівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Таким чином, зважаючи на викладене вище, даючи оцінку дослідженим доказам, суд приходить до висновку, що шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки автомобілем «ЗиЛ 132», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який на час настання ДТП, яка мала місце 24.01.2017 перебував у трудових відносинах з відповідачем має бути відшкодована відповідно до вимог ст. 1172 ЦК України. Щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача. Так, при визначенні розміру шкоди судом враховано, що малолітні діти загиблої [PERSON] з огляду на вимоги ч. 2 ст. 1168 ЦК є окремим суб`єктом відшкодування моральної шкоди. На час смерті матері дітям було п`ять та три роки, втрата матері вплинула на життя дітей, оскільки і в такому віці вони здатні відчувати моральні страждання та переживання, усвідомлюючи втрату рідного матері, розуміючи те, що вони втратили її назавжди та позбавлені можливості відчути материнську любов та турботу, проживати і виховуватись у повноцінній сім`ї. З приводу визначення розміру відшкодування моральної шкоди Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зазначила, що визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення в необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Враховуючи зазначене, суд,

Outcome: approved