Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Жмеринського району Вінницької області про тлумачення змісту заповіту. Позовні вимоги аргументовано тим, що 02.12.2000 року померла [PERSON], якою при житті було складено заповіт за № 29, посвідченого секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Жмеринського району Вінницької області, в якому зробила наступне розпорядження: «земельну частку (пай), що посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ВН № 0424575 вид. КСП «Поділля» с. Станіславчик Жмеринського району Вінницької області на підставі рішення Жмеринської районної державної адміністрації від 11.03.1997 року за №62, в тому, що їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Поділля» с. Станіславчик заповідаю [PERSON]», тобто позивачу. Відповідно до зазначеного заповіту волевиявлення про передачу позивачу права на земельну ділянку згідно цього сертифікату, стосується права спадкодавця на передачу земельної ділянки, що була отримана нею за життя і право власності на яку підтверджується державним актом на право власності. Однак, після отримання спадкодавцем на підставі сертифікату державного акту на право власності на земельну ділянку, [PERSON] не внесла зміни до заповіту. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді права власності на земельну ділянку площею 3,19 га, що розташована на території [PERSON] сільської ради Жмеринського району Вінницької області. що належала померлій на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Позивач відповідно до довідки Сатніславчицької сільської ради прийняв спадщину шляхом вступу в фактичне володіння та управління майном померлої. 05.10.2017 року представник позивача звернувшись до Жмеринської районної державної нотаріальної контори, щодо оформлення спадщини отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину в звязку з тим, що з тексту заповіту залишеного [PERSON] немає можливості визначити конкретно вказане в ньому спадкове майно, а тому необхідно розтлумачити зміст даного заповіту. 20.11.2017 ухвалою судді було відкрито провадження у справі, судовий розгляд справи призначено на 13.12.2017. 13.10.2017 в судове засідання сторони, належним чином повідомлені про час та місце судового розгляд у не зявились. Представник позивача [PERSON] заздалегідь через канцелярію суду подав заяву, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Просив справу розглянути за його відсутності. Відповідач [PERSON] сільська рада Жмеринського району в наданій до суду 13.12.2017 року заяві зазначила, що позов [PERSON] визнає повністю і просить розглянути справу за відсутності їх представника. Суд вважає, що оскільки сторони надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, то їх неявка в судове засідання, згідно із ч. 2 ст. 158 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки він ґрунтується на законі, доведений матеріалами справи, визнаний відповідачами, це визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб. Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, тобто заповіт є одностороннім правочином. За змістом ст.317 ЦК України право розпоряджання майном є однією зі складових права власності, поряд із правом володіння і користування майном. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Виходячи із положень ч.2 ст.1256 ЦК України, суд розглядає справу про тлумачення заповіту за наявності таких умов: 1) зміст заповіту містить суперечності, неточності, що ускладнюють розуміння останньої волі заповідача; 2) наявність спору між спадкоємцями щодо тлумачення заповіту. При цьому тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Ускладнення розуміння відтвореної в заповіті справжньої волі заповідача щодо спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов'язальних та інших відносин. Об'єктом тлумачення є зміст заповіту. При цьому зміст заповіту складає сукупність розпоряджень, що в ньому містяться. Мета тлумачення змісту заповіту полягає у з'ясуванні справжньої волі заповідача. Правила, за якими має здійснюватися тлумачення правочину, закріплені у ч.ч. 3, 4 ст.213 ЦК України. При тлумаченні змісту правочину береться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з'ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з'ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Згідно із ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як зазначено в ч.3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. В судовому засіданні відповідно до матеріалів справи встановлено, що 02.12.2000 року в с. Станіславчик Жмеринського району Вінницької області померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.6). Відповідно до копії заповіту, зареєстрованого в реєстрі за № 29, посвідченого секретарем Станіславчицької сільської ради Жмеринського району Вінницької області 05.02.2000 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження: земельну частку (пай), що посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серія ВН № 0424575 вид. КСП «Поділля» с. Станіславчик Жмеринського району Вінницької області на підставі рішення Жмеринської районної державної адміністрації від 11.03.1997 року за №62, в тому, що їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Поділля» с. Станіславчик заповідаю [PERSON] (а.с.7). Позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON], вступивши в фактичне володіння та управління майном померлої, розпорядився домашніми та особистими речами померлої, доглядав за господарством та сплачував податки з лютого 2000 року (а.с.8, 29). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1643/02-31 від 05.10.2017 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, розташовану на території [PERSON] сільської ради Жмеринського району Вінницької області, у зв'язку з тим, не має можливості визначити конкретно вказане в ньому спадкове майно, так як на ім'я [PERSON], видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії III ВН № 0,38629, а в заповіті вказано право на земельну частку (пай), що перебувала в колективній власності КСП «Поділля» села Станіславчик Жмеринського району Вінницької області на підставі сертифікату серії ВН № 0424575, виданого Жмеринською районною державною адміністрацією 11 березня 1997 року за № 26 (а.с.9). Відповідно до архівного витягу рішення [PERSON] сільської ради Жмеринського району Вінницької області від 26.04.2000 10 сесії 23 скликання про затвердження схеми поділу та проекту організації території земельних часток (паїв) видано державний акт на право приватної власності на землю з визначенням цільового призначення для ведення товарного сільсьгосподарського виробництва [PERSON] (а.с.11). Згідно розпорядження Жмеринською районної державної адімінстрації Вінницької області від 11.03.1997 року № 62 про видачу сертифікатів, членам відповідних КСП співвласникам колективної власності видано сертифікати на право на земельну частку (пай) згідно списків затверджених зборами (а.с.12). Відповідно до державного акту на право власності на землю [PERSON] на підставі рішення [PERSON] сільської ради передано у приватну власність земельну ділянку площею 3,19 га на території Сатніславчицької сільської ради (а.с.14). Як вбачається з листа Головного управління держгеокадастру у Вінницькій області відділ у Жмеринському районі від 03.11.2017 0-2-0.22-470/106-17 на прізвище [PERSON] виданий державний акт на право приватної власності на земельну ділянку на підставі рішення [PERSON] сільської ради 10 сесії 23 скликання від 26.04.2000 року серії III ВН № 038269 на площу 3,19 га для ведення товарного сільсьгосподаоського виробництва (а.с.15). У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч. 2 цієї Статті, перелік яких є необмежений. Суд вважає, що позивачем обрано правильний спосіб захисту про тлумачення змісту заповіту, іншим способом який розтлумачити неможливо. В ст.ст. 10, 11 ЦПК України закріплено такі принципи цивільного судочинства, як змагальність сторін та диспозитивність цивільного судочинства, які полягають в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Оскільки вищезазначені обставини визнані сторонами, то у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню. Судові витрати слід залишити за позивачем. Враховуючи викладене,

Outcome: approved