Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги було уточнено. В обґрунтування позову зазначив те, що позивач є громадянином Німеччини. У 2006 році в мережі Інтернет позивач познайомився з громадянкою України [PERSON] Їх переписка тривала декілька місяців, відповідач постійно скаржилася на скрутне матеріальне становище, в наслідок чого позивач вирішив надати їй грошові кошти на три роки, з метою допомоги. Після чого, 26.07.2006 року позивач за письмовим договором позики передав позичальниці [PERSON] у власність 2360,00 Євро. При фактичному одержанні коштів позичальником [PERSON] була надана розписка від 26.07.2006 року. Згідно останньої, відповідач зобов'язалась повернути кошти на банківський рахунок обсягом не менше ніж 2375,00 Євро до 01.09.2009 року, але до теперішнього часу борг повернутий не був та взяті відповідачем зобов'язання не виконала. Умовами розписки передбачено санкції в разі не повернення боргу вчасно, тобто до 01.09.2009 року, процентна ставка становить 7,5% на рік. Після отримання грошей відповідач значно менше стала спілкуватися з позивачем, а згодом зовсім припинила спілкування. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак відповідач стверджувала, що гроші поверне, але не знає коли буде така змога. Тому, позивач вимушений звернутися до суду з позовом, та просить суду з відповідача на користь позивача суму позики за договором у розмірі 45295,20 грн., 7% річних у розмірі 10191,42 грн., пеню у розмірі 20382,84 грн., а також судовий збір. Представник позивача [PERSON], який був присутній в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, та просив суд задовольнити їх з підстав викладених в позові. Представник відповідача [PERSON], який був присутній в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі, оскільки позов вважає не недоведеним, а також представником позивача не надано належних доказів, які б підтвердили факт укладення між сторонами договору позики. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з'ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, вважає, що уточнений позов слід залишити без задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що в обґрунтування позовних вимог позивачем до суду надано копію контракту (переклад контракту засвідчено з німецької мови уповноваженим перекладачем І.Борхес) від 26.07.2006 року, який вважає договором позики, зі змісту останнього слідує, що грошові кошти в розмірі 2360,00 Євро буде переведено в Україну. Вартість переказу в Німеччині становить 15,00 Євро, вартість в Україну невідома. Повний кредит становить 2375, 00 Євро та повинен бути повернутий до 01.09.2009 року. Відправник [PERSON] за [PERSON] відправлено для [PERSON]. Банківський рахунок АППБ Банк Аваль, відділення м. Полтава рахунок номер [INFO]. Річна процентна ставка 0,00; гроші повинні бути повернуті не пізніше 31.08.2009 року, в сумі не менше ніж 2375,00 Євро на банківський рахунок, якщо гроші не будуть повернуті, після 01.09.2009 року процентна ставка становитиме 7.5% на рік (Т.1 а.с. 7, 8). Однак, в виписці - роздруківці грошового переказу S|E|B зазначено, що грошові кошти в розмірі 2470,00 Євро переведено 04.08.2006 року [PERSON] (як встановлено судом, це є мама позивача [PERSON]), яка зазначила, що кошти відправляє для своєї подруги [PERSON] ( Т.1 а.с. 19). У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як вбачається з приписів ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі і на підтвердження його укладення та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк, та в порядку, що встановлені договором. Зі змісту вище наведеного контракту вбачається, що грошові кошти 2360,00 Євро це сума, яка буде переведена в Україну, тобто підтверджує дії, які мають бути вчиненні в майбутньому. До того ж, на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.10.2017 року надійшов лист ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 16.11.2017 року № 81-15-9/8375-БТ, з якого вбачається, що переказ коштів у сумі 2470,00 Євро було здійснено [PERSON] ([PERSON]) та було зараховано лише 08.08.2006 року на поточний рахунок № 26200814061, який належить гр. [PERSON] (Т.2 а.с. 64). Тобто з цього слідує, що контракт (розписка) складений 26.07.2006 року, а гроші переведено на рахунок [PERSON] 08.08.2006 року. Тоді як за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як факт його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Тобто, розписка - це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи. Крім того, розписка має також містити дату отримання коштів. Для того, щоб договір позики набрав чинності, необхідне підтвердження одержання позичальником позики. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15. В цій постанові зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми та дату отримання коштів. Розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, суд до наданого представником позивача контракту (розписки), до одного як з доказу в підтвердження позовних вимог віднісся критично, оскільки останній не містить факту та дати отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів; не містить факту отримання коштів саме від позивача [PERSON], так як слідує, що кошти були надіслані мамою позивача [PERSON]; не узгоджуються дати так, як контракт (розписка) складений 26.07.2006 року, грошові кошти переведено лише 04.08.2006 року, та надійшли на рахунок відповідача 08.08.2006 року; мета переказу грошових коштів відповідачу мамою позивача зазначено «для моєї подруги [PERSON]»; сума грошових коштів різниця, зокрема позивач стверджує, що на рахунок відповідача переведено 2360,00 Євро, в контракті (розписці) зазначено, що має бути переведено 2360,00 Євро, а переведено 2470,00 Євро. Відтак, ч.1 ст.81 ЦПК України встановлено імперативний обов'язок щодо доказування і подання доказів у цивільному процесі, а саме зазначеною нормою вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Зокрема, згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Правова природа оцінки доказів полягає в зобов'язанні суду оцінити кожну обставину з позицій її первинності, тобто яка зі сторін спочатку висунула її в якості підстави для вимоги або заперечення, і, виходячи з цього, відносити до тягаря доказування позивача чи відповідача. Таким чином, враховуючи встановлені фактичні обставини справи, суд вважає, що уточнені позовні вимоги представника позивача [PERSON] - [PERSON] не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і не підтверджуються належними та допустимими доказами, є недоведеними, у зв'язку з чим мають бути залишені без задоволення. На підстав викладеного та

Outcome: dismissed