Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

Представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради звернувся в січні 2017 року із зазначеним позовом до суду. Вимоги позову обґрунтовано тим, що нежитлове приміщення сараю, загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, котре на думку позивача незаконно вибуло з власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника. Право комунальної власності на весь житловий на нежитловий фонд закріпилося після проголошення незалежності України та було відображене у постанові КМУ від 05.11.1991 р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та у рішенні Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ. Нежитлове приміщення сараю, загальною площею 162,1 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради згідно свідоцтва про право власності від 07.07.2006 р. ЯЯЯ № 967507 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.2004 р № 710. Витяг про державну реєстрацію від 26.12.2008 року № 21432589. На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.2004 р. №710 територіальній громаді м, Одеси було видано свідоцтво про право власності від 07.07.2006 р., яким було посвідчено, що об`єкт, що складається з нежилих приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 255,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому, належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності. Водночас, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2007 р. по справі № 2-3170/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності було визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Зазначене рішення було оскаржено Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради в апеляційному порядку. Апеляційним судом Одеської області справа була повернута до суду першої інстанції на повторний розгляд. При цьому, слід зазначити, що згідно з листом комунального підприємства Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 27.06.2008 р. № 6046-12/508 нежитлове приміщення сараю, площею 162,1 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] є фактично частиною об`єкту комунальної власності за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 09.02.2012 р. по справі № 2-608/2010 позовна заява [PERSON] була залишена без розгляду. З огляду на зазначене, [PERSON] не було набуто право власності на спірне приміщення. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання річчю. Проте, 27.09.2007 р. між громадянами України [PERSON] та [PERSON] було укладено договір-купівлі продажу, згідно з яким останньому було передано у власність спірне приміщення. 11 жовтня 2007 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого, [PERSON] продав, а [PERSON] купив приміщення сараю, загальною площею 162, 1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим, за захистом свого порушеного права, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача. Заочним рішенням Суворовського районного суду від 12.04.2012 року по справі № 1527/11612/12, позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особі Одеська міська рада про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача - задоволено. Вищевказане рішення набуло законної сили є чинним та ніким не скасоване. Вищевказаним судовим рішенням було встановлено, що нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Однак рішенням від 30.10.2015 року про державну реєстрацію, [PERSON] повторно зареєстрував за собою право власності на спірний об`єкт нерухомості отримавши дублікат договору купівлі-продажу. В подальшому [PERSON] за договором дарування подарував [PERSON] нежитлове приміщення загальною площею 162, 1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] у свою чергу за договором купівлі-продажу від 25.10.2016 року № 3900 продав а [PERSON] купив нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що майно вибуло з комунальної власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника, власник майна має право звернутися до кінцевого набувача - [PERSON] з віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування реєстрації права власності, що і стало причиною звернення до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 05 січня 2017 року відкрито провадження по справі суддею [PERSON] Н. В. У зв`язку з перебуванням на лікарняному судді Виноградової Н. В., цивільну справу за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1) до [PERSON] ( [ADDRESS] ), третя особа: Одеська міська рада (м. Одеса, пл. Думська, буд. 1), треті особи,\~що\~не\~заявляють самостійних\~вимог\~на\~предмет спору:\~ [PERSON] ( [ADDRESS] ),\~ [PERSON] ( [ADDRESS] ) про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування реєстрації права власності передано на повторний авторозподіл між суддями. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 23 листопада 2018 року, визначено головуючого суддю Сувертак І. В. Ухвалою суду від 30 листопада 2018 року суддею прийнято до свого розгляду зазначену цивільну справу в порядку загального позовного провадження, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. (а.с. 110). Ухвалою суду від 01 квітня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд по суті позову. (а.с. 129). Представник позивача в судове засідання з`явився, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з обґрунтувань що викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, приян неявки суду не сповістив. Окрім того. відповідача про розгляд справи неодноразово було повідомлено на офіційному веб-сайті суду. В судове засідання також прибув представник третьої особи ОМР, котрий не заперечував проти задоволення позову. Інші треті особи в судове засідання не прибули, про розгляд справи були сповіщені належним чином, причин неявки суду не сповістили. Враховуючи вимоги\~ст. 223 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції\~Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідача та третіх осіб, що не з`явились в судове засідання. З`ясував обставини справи, вислухав представника позивача та представника третьої особи ОМР, дослідив та проаналізував матеріали справи, встановив факти та відповідні до них правовідносини, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що право комунальної власності на весь житловий на нежитловий фонд закріпилося після проголошення незалежності України та було відображене у постанові КМУ від 05.11.1991 р. «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю» та у рішенні Одеської обласної ради народних депутатів «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області» від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ. (а.с. 9-11). Нежитлове приміщення сараю, загальною площею 162,1 кв.м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради згідно свідоцтва про право власності від 07.07.2006 р. ЯЯЯ № 967507 виданого на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.2004 р № 710. Витяг про державну реєстрацію від 26.12.2008 року № 21432589. (а.с.12,13). На підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.2004 р. №710 територіальній громаді м, Одеси було видано свідоцтво про право власності від 07.07.2006 р., яким було посвідчено, що об`єкт, що складається з нежилих приміщень першого та другого поверхів, загальною площею 255,8 кв.м., розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому, належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності. Водночас, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.05.2007 р. по справі № 2-3170/07 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності було визнано за [PERSON] право власності на нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Зазначене рішення було оскаржено Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради в апеляційному порядку. Апеляційним судом Одеської області справа була повернута до суду першої інстанції на повторний розгляд. При цьому, слід зазначити, що згідно з листом комунального підприємства Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» від 27.06.2008 р. № 6046-12/508 нежитлове приміщення сараю, площею 162,1 кв.м., розташоване за адресою: [ADDRESS] є фактично частиною об`єкту комунальної власності за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 09.02.2012 р. по справі № 2-608/2010 позовна заява [PERSON] була залишена без розгляду. З огляду на зазначене, [PERSON] не було набуто право власності на спірне приміщення. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпоряджання річчю. Проте, 27.09.2007 р. між громадянами України [PERSON] та [PERSON] було укладено договір-купівлі продажу, згідно з яким останньому було передано у власність спірне приміщення. 11 жовтня 2007 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого, [PERSON] продав, а [PERSON] купив приміщення сараю, загальною площею 162, 1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим, за захистом свого порушеного права, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача. Заочним рішенням Суворовського районного суду від 12.04.2012 року по справі № 1527/11612/12, позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особі Одеська міська рада про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна у добросовісного набувача - задоволено. (а.с. 17-20). Вищевказане рішення набуло законної сили є чинним та ніким не скасоване. Вищевказаним судовим рішенням було встановлено, що нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради. Однак рішенням від 30.10.2015 року про державну реєстрацію, [PERSON] повторно зареєстрував за собою право власності на спірний об`єкт нерухомості отримавши дублікат договору купівлі-продажу. В подальшому [PERSON] за договором дарування подарував [PERSON] нежитлове приміщення загальною площею 162, 1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] у свою чергу за договором купівлі-продажу від 25.10.2016 року № 3900 продав а [PERSON] купив нежитлове приміщення загальною площею 162,1 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321, 327 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном та можливість використовувати ці права на свій розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді, а управління цим майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу, якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Із вказаних приписів вбачається, що рішення щодо відчуження комунального майна приймається виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради, однак враховуючи те, що Одеською міською радою рішень щодо відчуження спірного приміщення не приймалось, приміщення вибуло з комунальної власності поза волею власника. Відповідно до постанови ВСУ від 17.12.2014 р. Згідно з положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власнйк має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у ст. 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем, суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України, добросовісність набувача зрезюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з п. З ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно у разі, якщо майно вибуло з володіння власника, або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав»: 21. Спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. 22. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. Відповідно до аналізу Верховного Суду України практики застосування ст. 16 ЦК України, у речово-правових відносинах не застосовуються способи захисту прав, установлені для зобов`язальних правовідносин. У речово-правових відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. У разі якщо право власності оспорюється або не визнається іншою особою, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності відповідно до ст. 392 ЦК (постанова Верховного Суду України від 07.11.2012 року у справі № 6-107цс12). Враховуючи, що майно вибуло з комунальної власності територіальної громади міста Одеси поза волею власника, власник майна має право звернутися до кінцевого набувача - [PERSON] з віндикаційним позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування реєстрації права власності. Згідно зі ст. 400 ЦК України, недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до аналізу ВСУ ст. 16 ЦК України, власник може захистити порушене право із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК, у тому числі у випадках, зазначених у ст. 388 ЦК, за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння. У разі здійснення державної реєстрації права власності за набувачем неправомірно відчуженого майна права власника повинні захищатися із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання права власності та скасування внесеного за заявою набувача запису до Державного реєстру (ч. 2 ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК за позовом про визнання договору недійсним і скасування запису в Державному реєстрі, внесеного за заявою набувача. Таким чином, суд вважає позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі. Відповідно до норм ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 4104,00 грн., котрий був сплачений позивачем, що підтверджується платіжним дорученням. (а.с. 8).

Outcome: approved