Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 01.03.2017 року (а.с. 19), та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання у порядку спадкування за законом права власності по 1/2 частці земельної ділянки площею 4,45 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Котелевської селищної ради Полтавської області, й до дня смерті належала на праві приватної власності [PERSON], який помер 08.10.2011 року. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що після смерті [PERSON], вони є спадкоємцями за законом спадкового майна - земельної ділянки площею 4,45 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, й розташована на території Котелевської селищної ради Полтавської області. Земельна ділянка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 №508657, що виданий 08.06.2001 року Котелевською селищною радою Полтавської області, і зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1734. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачі звернулися до Котелевської державної нотаріальної контори, однак їм було повідомлено, що державний нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, оскільки на запит державного нотаріуса не надано витяг з Державного земельного кадастру на земельну ділянку. Відповідно до листа Відділу у Котелевському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області №29-28-0.4-440/15-17 від 09.03.2017 року відділом проведено перевірку відомостей про земельну ділянку й встановлено, що до Національної кадастрової системи вищевказана земельна ділянка не занесена, та згідно діючого законодавства України відділ не має правових підстав для надання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Позивачі вважають, що відсутність у державному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцю, позбавляє їх права як спадкоємців за законом отримати у спадщину спадкове майно. Особи, які беруть участь у справі у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 31-35). Представник позивача [PERSON] - [PERSON], та [PERSON] подали до суду письмові заяви, в яких просять справу розглядати без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с. 38, 40). Відповідач Котелевська селищна рада Полтавської області 27.04.2017 року подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON], [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.130, ч.4 ст.174 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 42). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Котелевська державна нотаріальна контора, 25.04.2017 року надіслала до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі представника третьої особи, проти задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] заперечень не надала (а.с. 36). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Відділ у Котелевському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, відмовився від отримання судової повістки та копії позовної заяви з додатками (а.с.43). Частина 8 ст.76 ЦПК України передбачає, що у разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється\~ судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до абз.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.130, ч.4 ст.174 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON], [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved