Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача вчинити нотаріальні дії: зобов»язати скасувати запис в Державному реєстрі іпотек №11919640 від 2.12.2011 щодо квартири №2, яка розташована за адресою [ADDRESS] в м.Києві та виключити його з Державного реєстру іпотек. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартири за вказаною адресою і це нерухоме майно була придбано у приватної особи. Під час продажу квартири позивач дізналася про те, що на квартиру було накладено заборону відчуження відповідачем - приватним нотаріусом [PERSON] Оскільки позивач не мав і не має кредитних стосунків з ПАТ «Альфа-Банк», позивач звернувся до відповідача із заявою про зняття заборони відчуження. Однак, відповідач відмовився знімати заборону та виключати зазначене майно з Єдиного державного реєстру заборони відчужень нерухомого майна та відповідним листом від 26.12.2013 нотаріус повідомив позивача про те, що не може виконати запит без заяви банку. Також, посилається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26.05.2014 по справі №761/5877/14-ц позов про зобов»язання вчинити дії було задоволено і зобов»язано вказаного відповідача зняти заборону відчуження квартири та виключити з Єдиного реєстру заборони відчуження об»єктів нерухомого майна запис про заборону відчуження зазначеного майна. Але, під час виконання зазначеного рішення суду у нотаріуса було повідомлено про те, що крім заборони відчуження щодо квартири існує запис в Державному реєстрі іпотек №11919640 від 2.12.2011, який також підлягає скасуванню через суд і який було накладено по тим же документам, що і заборону відчуження, що, в свою чергу , змусили звернутись до суду із вказаним позовом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав просив задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених в позові. Надав згоду на заочний розгляд справи та ухвалення заочного рішення також просив покласти судові витрати на позивача. Відповідач, представник третьої особи в судове засідання не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, приватний нотаріус [PERSON] в своїй письмовій заяві просить справу розглянути у її відсутність та прийняти рішення згідно чинного законодавства, третя особа ПАТ «Альфа Банк» причини неявки не повідомило. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Так у судовому засіданні встановлено, що 22 жовтня 2009 року [PERSON] придбала квартиру за адресою [ADDRESS] згідно умов договору купівлі-продажу квартири, що його посвідчив приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON].(а.с.5-6). Згідно реєстраційного посвідчення № 0015897, реєстровий № 9921, проведено державну реєстрацію прав власника на дану квартиру Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна24 листопада 2009 року (а.с.7). В даному випадку судом встановлено, що позивач набула права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] відповідно до норм чинного на момент укладення договору купівлі-продажу квартири законодавства. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Отже, постанова Окружного адміністративного суду 21.03.2014 за позовом [PERSON] до Головного управління юстиції у м. Києві про скасування заборони, зобов'язання вчинити певні дії набрала законної сили, а тому обставини, встановлені судовим рішенням, в даному випадку не потребують доказуванню (а.с.11-18). Окружним адміністративним судом м. Києва 21.03.2014 року було розглянуто адміністративний позов [PERSON] до Головного управління юстиції у м. Києві про зобов'язання вчинити певні дії та встановлено, що приватним нотаріусом [PERSON] на підставі листа ПАТ «Альфа-Банк» № 88138-68 від 22.11.2011, накладено заборону на нерухоме майно, зареєстровану 02 грудня 2011 року за № 11919264, тип обтяження: іпотека (власником квартири зазначено [PERSON].), а саме квартиру [ADDRESS]. Вищевказаним рішенням було скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Гриценко Людмили Леонідівни № 8061383 від 18 листопада 2013 року про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень та зобов'язано Головне управління юстиції у місті Києві здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON]. Разом із тим, до матеріалів даного провадження (№2/761/7721/2014) стороною позивача також було долучено тільки копію рішення Шевченківського районного суду м.Києва по справі №761/5877/14-ц провадження №2/761/2986/2014, яку роздруковано із сайту Единого державного реєстру судових рішень України, що не дає змогу ідентифікувати сторін та обставини, встановлені вказаним рішенням у взаємозв»язку із справою, що наразі розглядається, не зважаючи на те, що представник позивача саме на нього посилається і вказує, що при його виконанні і була встановлена наявність запису в Державному реєстрі іпотек №11919640 від 2.12.2011 щодо квартири №2, яка розташована за адресою [ADDRESS] в м.Києві і який він просить виключити з Державного реєстру іпотек. Натомість, жодного належного і допустимого доказу взагалі наявності існування такого запису - стороною позивача надано не було. Представник позивача тільки в прохальній частині позовних вимог зазначав про витребування у відповідача копій документів, на підставі яких було здійснено внесення такого запису, посилаючись на нотаріальну таємницю. Згідно п.4 ст.10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Вимоги ст.137 ЦПК України вказують на те, що у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов»язний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із дорученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Натомість, жодного клопотання під час розгляну справи, як в порядку ст.27 ЦПК України, так і згідно ст.137 ЦПК України, щодо витребування будь яких доказів для підтвердження обґрунтування заявлених вимог, а також підтвердження неможливості їх отримати самостійно, особливо що стосується належним чином завіреної копії вищевказаного рішення суду від 26.05.2014 та витягу із Державного реєстру іпотек щодо квартири яка належить на праві власності позивачу [PERSON] Крім того, суду не надано жодного доказу, що перш ніж звернутись до суду із позовними вимогами до вказаного відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, позивач звертався до вказаного відповідача з вимогою скасувати запис в Державному реєстрі іпотек №11919640 від 2.12.2011 щодо квартири №2, яка розташована за адресою [ADDRESS] в м.Києві та виключити його з Державного реєстру іпотек, вказаний нотаріус, в свою чергу, відмовив у вчиненні вказаної нотаріальної дії і порушив цим права позивача. Суд прийшов до висновку, що в даному випадку позовні вимоги також є передчасними. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed