Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

Представник позивача адвокат Кравчук П.І. звернувся до суду в інтересах позивача [PERSON] з позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 372 518,44 гривень, з них 300 000,00 гривень основного боргу за договором позики, 18 750,00 гривень три % річних, 53 768,44 гривень інфляційного збільшення боргу. В обґрунтування позову посилається на те, що між позивачем (Позикодавцем) та відповідачем (Позичальником) було укладено договір позики, згідно якого [PERSON] передав [PERSON] у власність грошові кошти в сумі 300 000 гривень, які останній зобов`язався повернути до 16 жовтня 2017 року. Факт укладення договору підтверджується розпискою Позичальника. У розписці зазначено, що позика надана Позичальнику Позикодавцем під час складання цієї розписки. Доказом отримання грошей є підпис Позичальника на цій розписці. Всупереч умовам договору, незважаючи на те, що строк повернення позики сплив, кошти Позикодавцю не повернуті. У зв`язку з цим з відповідача повинна бути стягнена сума основного боргу. Також, посилаючись на ст.1050, 625 ЦК України, представник позивача вказує на право позичальника на отримання 3% річних від простроченої суми та боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення. Також згідно\~з наданим\~розрахунком 3\~%\~річних становлять\~18\~750\~грн.\~Зокрема,\~обов`язок щодо\~повернення коштів\~у відповідача\~виник 17\~жовтня 2017\~року;\~до дня\~подання позову\~минуло повних\~25\~місяців прострочення\~боржника; 300 000,00 (грн) / 100 % х 3 % /12 (міс.) х 25 (міс.) = 18 750,00 (гривень). Інфляційне збільшення боргу розраховано таким чином: обов`язок щодо повернення коштів у відповідача виник 17 жовтня 2017 року; індекс інфляції за кожен місяць прострочення встановлено у розмірі: жовтень 2017 - 101.2; листопад 2017 - 100.9; грудень 2017 - 101.0; січень 2018 - 101.5; лютий 2018 - 100.9; березень 2018 - 101.1; квітень 2018 - 100.8; травень 2018 - 100.0; червень 2018 - 100.0; липень 2018 - 99.3; серпень 2018 - 100.0; вересень 2018 - 101.9; жовтень 2018 - 101.7; листопад 2018 - 101.4; грудень 2018 - 100.8; січень 2019 -101.0; лютий 2019 - 100.5; березень 2019 - 100.9; квітень 2019 - 101.0; травень 2019 - 100.7; червень 2019 - 99.5; липень 2019 - 99.4; серпень 2019 - 99.7; вересень 2019 - 100.7; жовтень 2019 - 100.7; відтак інфляційне збільшення боргу становить: 53 768,44 гривень. Ухвалою судді від 20.01.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 26.05.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання 06\~листопада 2020\~року позивач [PERSON] та його представник адвокат Кравчук П.І. не прибули. Позивач подав до суду заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позов підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] \~у судове\~засідання не\~прибув двічі,\~належним чином\~був повідомлений\~про дату,\~час і\~місцесудових засідань шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованою адресою його проживання, проте судова кореспонденція повернулася до відправника без вручення адресату. За змістом ч. 7, п. 4 ч. 8 ст.\~128\~ЦПК України повістки вважаються врученими відповідачу. Крім цього, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причин своєї неявки відповідач не повідомив та не подав до суду відзив на позовну заяву. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280\~ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Матеріали справи містять розписку, написану власноручно [PERSON] , якою він визначає, що: позикодавець [PERSON] передав позичальнику [PERSON] кошти в сумі 300\~000 грн. Позичальник зобов?язується повернути їх до 16 жовтня 2017 року. Доказом отримання грошей і підпис позичальника на цій розписці. Неповернення суми позики у строк є порушенням умов домовленості. Ця розписка має характер договору позики (а.с.5-6). Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у\~строк\~та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.1, ч.3 ст.1049 ЦК України). Статтею 202\~ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Верховний Суд зауважив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Крім цього, статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання\~зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, підтвердженій у постановах від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, від 31.10.2018 у справі №707/2606/16-ц. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст.525 ЦК України). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання\~є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, досліджуючи боргову розписку, написану власноручно відповідачем [PERSON] та засвідчену його підписом, суд дійшов висновку, що вона містить усі необхідні та достатні ознаки договору позики, за умовами якого, зокрема, позикодавець - позивач [PERSON] передав позичальнику- відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 300 000 грн. Отримані кошти відповідач зобов`язався повернути до 16 жовтня 2017. Крім цього, враховуючи, що позивачем до позовної заяви додано копію вищевказаної розписки та беручи до уваги, що відповідач будь-яких заперечень щодо наявності в позивача підстав для звернення до суду з даним позовом не надав, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] як позикодавець, підставно звернувся до суду з позовом, посилаючись на дану розписку. Суд враховує встановлену статтею 204\~ЦК України презумпцію правомірності правочину. Суд установив, що відповідач, отримавши вказані кошти, свої зобов`язання за договором позики не виконав та суму боргу у встановлений строк не повернув позикодавцеві [PERSON] . Суд дійшов до висновку, що неналежним виконанням умов договору позики з боку відповідача (неповернення грошових коштів) були порушені права позивача, внаслідок чого його права підлягають захисту з передбачених ст. 1046 ЦК України підстав, шляхом стягнення зазначеної в письмовій розписці суми основного боргу - 300 000 грн. Відповідач на пропозицію суду відзив на позовну заяву не надав, окрім цього не надав суду жодних доказів на спростування вимог позивача. За умови невиконання позичальником свого зобов`язання з повернення отриманих коштів, він несе тягар наслідків, передбачених ст. 1050 ЦК України, у якій зазначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст. 625 цього Кодексу: боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторів. Проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у встановлений сторонами у договорі строк до16 жовтня 2017 року не повернув позивачеві грошові кошти, відтак у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст. 625 ЦК України. Суд вважає правильним представлений представником позивача розрахунок заборгованості за період з 17 жовтня 2017 до часу звернення з позовом до суду в розмірі 372 518,44 гривень, з них 300 000 гривень основного боргу за договором позики, 18\~750 гривень -трьох відсотків річних та 53 768,44 гривень інфляційного збільшення боргу. Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. При зверненні до суду із вказаним позовом позивачем було оплачено судовий збір у розмірі 3725,20 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved