Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON],- [PERSON], звернулася до суду з позовом про стягнення моральної шкоди, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивач протягом 13 років (у періоди: з 05.08.1993 по 20.09.1994.; 16.12.1997 по 16.05.1999; 19.11.1999 по 29.12.2009 р.р.) працював слюсарем - ремонтником на різних дільницях, зокрема у Фасонно-сталеливарному цеху ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». 29 грудня 2009 року позивач [PERSON] звільнився з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» за власним бажанням. Під час роботи на підприємстві Відповідача, а саме 24.04.1998 року з позивачем стався нещасний випадок, в результаті якого йому було заподіяно наступні ушкодження: відкритий перелом нижньої кінцівки головної фаланги 1 пальця, відкритий перелом головної фаланги 2 пальця, відкритий перелом головної фаланги 3 пальця правої стопи. 22 грудня 1998 року за результатами первинного огляду ЛЕК позивачу [PERSON] первинно було встановлено 10% втрати професійної працездатності з повторним переоглядом. При повторному переогляді МСЕК Позивачу повторно було встановлено 10 % втрати працездатності з повторним переоглядом 01.12.2017 р. За результатами проведеного розслідування зазначеного нещасного випадку Комісією було складено Акт про нещасний випадок пов'язаний з виробництвом № 32/1 від 27.04.1998р., яким встановлено вину посадових осіб Відповідача у заподіянні позивачу тілесних ушкоджень, які і до тепер завдають йому значних фізичних страждань та моральних переживань. Вказує на те, що внаслідок порушення зазначених норм, позивачу було завдано значної моральної шкоди, яка полягає у наступному. Внаслідок отриманої травми позивач тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, де переніс декілька операцій. Незважаючи на тривале лікування стан здоров'я позивача у повній мірі не відновився. Після виписки зі стаціонару він був змушений пересуватися за допомогою милиць та систематично відвідувати лікувальні заклади для отримання після лікувальних планових процедур.До теперішнього часу позивач відчуває фізичну біль в області травми. Під час ходіння при зміні погодних умов біль посилюється, іноді до нестерпної. Отримане ним трудове каліцтво змушує його вести замкнутий образ життя, оскільки за станом здоров'я він обмежений у самостійному пересуванні навіть на невеликі відстані, отже внаслідок трудового каліцтва корінним чином змінився його звичайний уклад. Стан його здоров'я у повній мірі не відновився, тому думки про подальші негативні наслідки трудового каліцтва постійно переслідують його, у зв'язку з чим він постійно перебуває у напруженому психічному стані. Вважає, що обов'язок з відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу трудовим каліцтвом, має бути покладений на Відповідача, як роботодавця, який не забезпечив безпечних і нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим просить стягнути з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 320 000 грн. без урахування податків та зборів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити. Просить стягнути з відповідача моральну шкоду на користь позивача в розмірі 320 000 гривень, без утримання податків та зборів.. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечує, просить в задоволенні позову відмовити, зазначала, що позивачем пропущений строк позовної давності. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. При вирішенні питання про спричинення позивачеві моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачеві моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотних вимушених змін у його життєвих стосунках. Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці [NUMBER] на ім'я [PERSON], останнійпропрацював в період з 05.08.1993 по 20.09.1994.; з 16.12.1997 по 16.05.1999; з 19.11.1999 по 29.12.2009 р.р. - за професією слюсар - ремонтник на різних дільницях, зокрема у Фасонно-сталеливарному цеху ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». 29.12.2009 р. позивач [PERSON] звільнився з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» за власним бажанням. Відповідно до Акту про нещасний випадок № 32/1 від 27.04.1998 р., вказано обставини, за яких стався нещасний випадок з [PERSON], а саме 24.04.98 р. о 09 год. 50 хв. майстер [PERSON] дав завдання слюсарю - ремонтнику [PERSON] вивезти шлаковою з шарами. [PERSON] зачалив чалочним засобом - тросом знизу шлаковню з однієї сторони, а [PERSON] - з іншої. Після цього [PERSON] залишився біля шлаковні в безпечній зоні роботи крану, а [PERSON] відійшовши на відстань в зону видимості машиніста крану [PERSON] і подав команду на підйом шлаковні при знаходженні [PERSON] в безпечній зоні. При підйомі шлаковні [PERSON] вирішив поправити правою ногою чалочний засіб. При натяжінні троса стопа була притиснута до шлаковні, внаслідок чого слюсарю - ремонтнику [PERSON] був заподіяний відкритий перелом нижньої кінцівки головної фаланги 1 пальця, відкритий перелом головної фаланги 2 пальця, відкритий перелом головної фаланги 3 пальця правої стопи. Причиною нещасного випадку в п. 11.3 Акту вказано порушення трудової і виробничої дисципліни. Особами, які допустили порушення законодавчих та інших нормативних актів з охорони праці визнано майстра [PERSON] та слюсаря - ремонтника [PERSON] 22 грудня 1998 року за результатами первинного огляду ЛЕК позивачу [PERSON] первинно було встановлено 10% втрати професійної працездатності з повторним переоглядом. Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги від 03.02.2016 р. Серія 12ААА № 013742, при повторному переогляді позивачу [PERSON] повторно було встановлено 10 % втрати працездатності з 01.01.2016 р. по 01.01.2018 р. з повторним переоглядом 01.12.2017 р. Як вбачається з виписних епікризів щодо [PERSON], останній неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в 2 Міській лікарні м. Кривого Рогу. Таким чином, слід вважати, що самим фактом втрати позивачем [PERSON] В професійної працездатності, в зв'язку з отриманим ушкодженням здоров'я на підприємстві відповідача, йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача. За таких обставин, вимоги позивача до ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг» обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, щодо пропущення позивачем строків позовної давності, адже сам факт втрати позивачем професійної працездатності в результаті нещасного випадку на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992р., який був чинний на час встановлення позивачу професійного захворювання, та ст. 153 КЗпП України обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків передбачалось пунктом 11 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Відповідно до статті 440-1 ЦК Української РСР (далі - ЦК УРСР) та пункту 11 Правил… було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). При цьому розмір мінімальної заробітної плати для розрахунку необхідно застосовувати той, який діє на час розгляду справи, згідно п. 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК УРСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Крім того, Акт про нещасний випадок № 32/1 від 27.04.1998 р. не оскаржено підприємством-відповідача у встановленому законодавством порядку. Суд вважає, що в даному випадку саме відповідач - ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» - повинен виплатити позивачу моральну шкоду, так як відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, а статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. У судовому засіданні встановлено, що позивачу - [PERSON] була заподіяна шкода здоров'ю, він отримав ушкодження: відкритий перелом нижньої кінцівки головної фаланги 1 пальця, відкритий перелом головної фаланги 2 пальця, відкритий перелом головної фаланги 3 пальця правої стопи, втратив працездатність в розмірі 10 відсотків. Позивач переносить щоденно фізичний біль та моральні переживання, під час ходіння при зміні погодних умов біль посилюється, іноді до нестерпної. Отримане позивачем трудове каліцтво змушує його вести замкнутий образ життя, оскільки за станом здоров'я він обмежений у самостійному пересуванні навіть на невеликі відстані, отже внаслідок трудового каліцтва корінним чином змінився його звичайний уклад. Стан його здоров'я у повній мірі не відновився, тому думки про подальші негативні наслідки трудового каліцтва постійно переслідують його, у зв'язку з чим він постійно перебуває у напруженому психічному стані та переносить моральні страждання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає часткової компенсації. Оцінивши в сукупності всі докази у справі, суд вважає доведеним спричинення відповідачем ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» позивачу шкоди здоров'ю, провину відповідача в її спричиненні та причинно - наслідковий зв'язок між винними діями підприємства - відповідача та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності в розмірі 10 відсотків, перенесення фізичної болі, а звідси перенесення моральних переживань. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд враховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності, вину підприємства в заподіянні шкоди, істотність вимушених змін в життєвих стосунках. Обговорюючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, в рамках заявлених позовних вимог, з врахуванням вказаних позивачем та встановлених судом обставин характеру спричиненої моральної шкоди та виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 6000,00 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які він щоденно зазнає, а в задоволенні іншої частини позову позивачу слід відмовити. Згідно ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: partial