Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

Представник Комунального підприємства «Жилкомсервіс» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] заборгованість за послуги з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території за період з 01.05.2013 року по 01.05.2020 року у сумі 21 773,32 грн., а також судові витрати у розмірі 2102,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до п.1 рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді міста Харкова» від 20.12.2006 року №1186 КП «Жилкомсервіс» є управителем будинку, споруди або групи житлових будинків комунальної власності територіальної громади міста Харкова. Вказаним рішенням визначено статус КП «Жилкомсервіс» як управителя будинків. 22.02.2007 року рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.02.2007 року №188 «Про внесення змін до Рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2006 року №1186 «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг в житловому фонді міста Харкова», у господарське відання КП «Жилкомсервіс» було передано житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста Харкова, тобто КП «Жилкомсервіс» набуло статусу не тільки управителя, а й балансоутримувача житлового фонду. Відповідач є власником житлового приміщення за адресою [ADDRESS] . Між КП «Жилкомсервіс» як управителем житлових будинків комунальної власності територіальної громади міста Харкова та відповідачем як споживачем послуг з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території був укладений публічний договір про надання житлово-комунальних послуг шляхом його опублікування в офіційному виданні Харківської міської ради - спецвипуску газети «Слобода» від 28.11.2006 року №95/1 зі змінами, внесеними в 2007 та 2009 роках. Позивач належним чином виконує свої зобов`язання щодо надання послуг з утримання багатоквартирних будинків і споруд та прибудинкових територій. Однак відповідач за спожиті житлово-комунальні послуги належним чином не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з 01.05.2013 року по 01.05.2020 року у розмірі 21 773,32 грн. Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він був власником квартири [ADDRESS] з 24.11.2004 року по 25.03.2020 року, після чого передав її новому власнику. Вважає вимоги позивача необґрунтованими з тих підстав, що договору між позивачем та ним ніколи не існувало, жодних послуг позивач не надавав, а тому ніколи не сплачував за них, натомість неодноразово звертався до останнього з вимогою припинити вимагання коштів. Вказує, що позивачем не надано доказів договірних відносин між позивачем та відповідачем, існування заборгованості. Оспорює правомірність нав`язаних позивачем послуг. Також зазначив про звернення позивача до суду з пропуском трирічного строку позовної давності. Представником позивача надано до суду відповідь на відзив, в якому зазначив про безпідставність та необґрунтованість відзиву відповідача. Також посилався на те, що у зв`язку зі специфікою сфери житлових відносин і великої кількості власників та наймачів жилих приміщень, договори про надання житлово-комунальних послуг між КП «Жилкомсервіс» як управителем житлових будинків комунальної власності територіальної громади міста Харкова, і споживачами були укладені шляхом опублікування публічного договору в офіційному виданні Харківської міської ради відповідно до норм цивільного законодавства. Договір був укладений на основі типового договору, який поширюється на всіх споживачів житлово-комунальних послуг і відповідає вимогам чинного законодавства України, оскільки в даному договорі встановлені предмет договору, порядок оплати наданих послуг, права, обов`язки, відповідальність сторін тощо. Умови публічного договору однакові для всіх споживачів, за винятком пільговиків. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 року №893 затверджено тариф на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, згідно з економічно обґрунтованими витратами підприємств-виконавців послуг, а також затверджено 12 мінімально необхідних для забезпечення санітарно-гігієнічних вимог до експлуатації будинку, підтримки несучої здатності конструкції та експлуатаційних характеристик внутрішньо-будинкових мереж і систем. Також зазначає, що відповідачем прийнято надані позивачем послуги за замовчуванням, від нього не надходило актів-претензій. Посилається на те, що до КП «Жилкомсервіс» не надходило протоколу зборів співвласників щодо обрання управителя багатоквартирного будинку [ADDRESS] , а тому підприємство надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій на підставі публічного договору. Також представником позивача надано до суду заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01.03.2017 року по 01.03.2020 року у сумі 10 100,33 грн. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, в разі неявки в судове засідання відповідачів не заперечував проти винесення заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Статтями 10, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів. Частиною 1 ст.11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Наявними у справі доказами встановлено, що між позивачем та відповідачем фактично склалися правовідносини з приводу надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в будинку, де знаходиться квартира відповідача. Рішенням виконавчого комітету ХМР №1186 від 20.12.2006 «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді м. Харкова», КП «Жилкомсервіс» визначено виконавцем послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків. Рішенням виконавчого комітету ХМР №188 від 22.02.2017 «Про внесення змін та доповнень до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2006 №1186 «Про визначення виконавців послуг в житловому фонді м. Харкова», житловий фонд м.Харкова передано від житлово-експлуатаційних підприємств комунальної власності територіальної громади м. Харкова до КП «Жилкомсервіс». Таким чином, територіальна громада м. Харкова в особі Харківської міської ради створила КП «Жилкомсервіс», визначила виконавцем послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків та зобов`язала підприємство задовольняти потреби власників, співвласників будинків, споруд та іншого майна шляхом управління цим майном та забезпечення належного рівня житлового-комунального обслуговування населення м.Харкова за певну плату. Згідно ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, визначення виконавця житлово-комунальних послуг. Зі статуту КП «Жилкомсервіс» вбачається, що його засновником є Харківська міська рада, власником майна підприємства є територіальна громада м. Харкова в особі Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна ХМР. Предметом діяльності підприємства є виконання функцій Управителя та Виконавця житлово-комунальних послуг. Рішенням виконавчого комітету ХМР №1186 від 20.12.2006, КП «Жилкомсервіс» визначено виконавцем послуг з управління будинком, спорудою, групою будинків комунальної власності територіальної громади м. Харкова. 22.02.2007 року рішенням виконавчого комітету ХМР №188 від 22.02.2007 господарське відання КП «Жилкомсервіс» передано житловий фонд комунальної власності територіальної громади м. Харкова, тобто фактично КП «Жилкомсервіс» набуло статусу не тільки управителя, а й балансоутримувача житлового фонду. Згідно з частиною другою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Вартість послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій встановлюється відповідним рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Відповідно до п.2 ч.3 ст.4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону. Надання послуг здійснюється КП «Жилкомсервіс» згідно з переліком, затвердженим рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради №893 від 20.12.2011 року, з наступними змінами 27.01.2012 року №39 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 20.12.2011 року №893 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова», рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 10.05.2017 № 283 та від 11.05.2018 № 318 «Про коригування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться у комунальній власності територіальної громади м. Харкова». 21.11.2006 року у спецвипуску газети «Слобода» було опубліковано публічний типовий договір про надання житлово-комунальних послуг, яким передбачено предмет договору, права та обов`язки сторін, строк дії договору, оплата спожитих послуг. Відповідачі протягом місяця з дня опублікування договору не звертались до КП «Жилкомсервіс» з відмовою укласти вказаний договір та фактично користувались наданими позивачем послугами. Пунктом 1 договору визначено, що предметом договору є забезпечення виконавцем надання послуг з у тримання будинків і споруд та прибудинкових територій в будинку, який знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова. Невід`ємною частиною даного договору є рішення виконавчого комітету Харківської міської ради «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова». Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» , споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги. Статтею 633 ЦК України визначено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Підприємець не має права відмовитися від укладення публічного договору за наявності у нього можливостей надання споживачеві відповідних товарів (робіт, послуг). У разі необґрунтованої відмови підприємця від укладення публічного договору він має відшкодувати збитки, завдані споживачеві такою відмовою. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов`язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними. Частиною 1 ст.639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь - якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною та вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.2 ст.642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товар, надала послуги, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця діє є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відтак, між сторонами виникли правовідносини з приводу надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, та оплати таких послуг, їх надання здійснюється на підставі Типового договору про надання житлово-комунальних послуг, положення якого мають юридично обов`язковий характер і підлягають застосуванню незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні. Відповідно до частини 1статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово - комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 вказаного Закону, споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Аналіз вищенаведених положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. На підставі викладеного, у відповідача виникли зобов`язання щодо сплати заборгованості за надані комунальні послуги. Не укладення письмового договору про надання послуг не є підставою для звільнення відповідача як споживача від оплати відповідних послуг. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 221/515/15-а, згідно з якою, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі, а також в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц. Статтями 319 та 322 ЦК України, закріплено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст.151 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Відповідно до ст.162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно зі ст.67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію, інші послуги) стягується, крім квартирної плати, по затвердженим у встановленому порядку тарифам. Тарифи по оплаті за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюються рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради. За приписами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Вказана квартира вибула з власності [PERSON] 25.03.2020р., що підтверджується інформаційною довідкою №218863219 від 03.08.2020 року. З матеріалів справи судом встановлено, що відповідач є споживачем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються КП «Жилкомсервіс». Позивач виконує свої обов`язки та забезпечує надання відповідачу послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, підтверджено матеріалами справи. Відповідно до ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідач не виконував свої обов`язки, у зв`язку з чим у період з 01.03.2017 року по 01.03.2020 року утворилась заборгованість за надання послуг щодо утримання будинків і споруд та прибудинкових територій перед позивачем у сумі 10100,33 грн. Приписами цивільного законодавства передбачено, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Разом з тим, у ст. 256 ЦК України вказано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся з позовом 29.05.2020 року, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території за період з 01.03.2017 року по 01.03.2020 року. У позовній заяві представник позивача не довів наявність поважних причин, з яких пропущено строк звернення до суду з позовом за період з 01.03.2017 року по 28.05.2017 року, а відтак вимога позивача про стягнення заборгованості за цей період заявлена поза межами строку позовної давності, в зв`язку із чим сума заборгованості за цей період не підлягає стягненню, оскільки як вбачається із відзиву, поданого відповідачем, він просить суд застосувати строк позовної давності у три роки. Згідно з вимогами ч.3 ст.267 ЦК України та ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи вищевикладене, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума заборгованості за період з 29.05.2017 року по 01.03.2020 року, яка за підрахунками суду складає 9608,78 грн. Щодо посилань відповідача на відсутність між ним та КП «Жилкомсервіс» договірних зобов`язань та відповідно розміру заборгованості з оплати наданих позивачем послуг, суд дійшов висновку про їх не обґрунтованість з урахуванням викладених вище обставин. Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оскільки відповідач, на виконання свого процесуального обов`язку не надав належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову частково знайшли своє підтвердження, суд ухвалює рішення про часткове задоволення позовних вимог в межах строку позовної давності. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі викладеного, ст.ст. 256, 257, 267, 319, 322, 525, 526, 625, 629, 638, 639, 642 ЦК України, ст.ст. 67,151, 162 ЖК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: partial