Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з позовом до відповідача, посилаючись на те, що 17.01.2014 р. між [PERSON] - відчужувачем та позивачем [PERSON] - набувачем, був укладений договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом 14 Київської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером № 3-43. У відповідності до договору довічного утримання, набувач щомісячно забезпечувала відчужувача грошовими коштами в розмірі 300 грн., сплачувала комунальні послуги та виплатила одноразову грошову суму у розмір 15000 грн. при укладенні договору. А відчужувач, в свою чергу, передає у власність набувачу ? частину квартири [ADDRESS]. Як вказано у позові, на дату підписання договору довічного утримання, [PERSON] проживав сам у власній квартирі, виявив бажання укласти такий договір, взамін на що передав належну йому квартиру. При укладенні договору виявилося, що у нього є право власності лише на 1/2 частину квартири, а інша 1/2 частини квартири належала його покійній матері - [PERSON] При цьому, (зі слів позивача) [PERSON] не успадкував належну від матері 1/2 частину квартири по причині відсутності оригіналів документів у покійної, які підтверджували право власності [PERSON] на дану квартиру, і тому досягли згоди укласти договір довічного утримання на 1/2 частину квартири. А по іншій 1/2 частині відновити втрачені документи та узаконити право власності Відчужувача на дану 1/2 квартири та передати її Набувачу за договором довічного утримання. 10.03.2016 р. помер [PERSON], але померлим не було складено заповіт за своє життя. Відомим є лише те, що померлий звертався в суд для встановлення права власності в порядку спадкування на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Також зі слів позивача, між набувачем та відчужувачем було досягнуто усної згоди щодо укладення договору довічного утримання та відчуження всієї квартири на користь набувача - позивача по справі. Тому позивач просить суд визнати договір довічного утримання від 17.01.2014 р. таким то укладений на всю квартиру [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги вказавши, що нотаріус помилково вказала нумерацію договору замість «№ 3-42 від 17.01.2014 р.» вказала «№ 3-43 від 17.01.2013 р.» та те, що саме цей договір було укладено між її довірителем та [PERSON] Представник відповідача у судове засідання так і не з'явився, проти позову заперечив у повному обсязі, надіславши суду письмові заперечення. У відповідності до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши всі докази по справі суд вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. У відповідності до статті 60 ЦПК України позивач має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог. Так судом встановлено, що 17.01.2014 р. між [PERSON] - відчужувачем та позивачем [PERSON] - набувачем, був укладений договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом 14 Київської державної нотаріальної контори за реєстраційним номером № 3-43. У відповідності до ст. 202, 204 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як з'ясовано судом та не заперечується сторонами, на дату підписання договору довічного утримання, [PERSON] проживав сам у власній квартирі, виявивши особисте бажання укласти даний договір та передати належну йому квартиру. При цьому уклавши даний договір позивач з'ясувала, що право власності [PERSON] лише на 1/2 частину квартири, а інша 1/2 частини квартири належала його покійній матері - [PERSON]. Ч. 1 ст. 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускаються лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 746 ЦК сторонами за договором, довічного утримання (догляду) є відчужувач та набувач. Відчужувачем може бути будь-яка фізична особа, тобто незалежно від віку та стану здоров'я. Проте, за загальними вимогами щодо чинності правочину (ст. 203 ЦК), особа, яка його вчинює, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Ст. 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувана утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно зі ст. 748 ЦК набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до ст. 334 цього Кодексу, тобто з врахуванням вимог ст. 745 вказаного Кодексу при передачі набувачеві у власність нерухомого майна - з моменту державної реєстрації вказаного договору. Як з'ясовано судом, договір довічного утримання (а.с. 5-7) був посвідчений 17.01.2013 р. державним нотаріусом Чотирнадцятої державної нотаріальної контори Іваненко Р.С., а зареєстрований в реєстрі за № 3-42 від 17.01.2014 р., із забороною за № 3-43 від 17.01.2014 р. на 1/2 частини кв. [ADDRESS], яка належить набувачу - позивачу [PERSON] до припинення чи розірвання даного договору. Тобто можливо зробити висновок, що у даному випадку існує або ж описка нотаріуса або ж явна помилка з боку позивача та нотаріуса під час оформлення документу що у свою чергу викликає сумнів у даному документі та його належності. Відтак, жодна із сторін договору на протязі всього періоду дії договору не наполягала на вирішенні питання про заміну переданого йому за даним договором майна, тому вказаний договір припинив свою дію в зв'язку зі смертю [PERSON], а відтак і обов'язки по договору припиненні. У відповідності до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійсните свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Це фактично означає, що договір є чинним впродовж строку, визначеного договором, а в момент спливу такого строку можна припустити, що його дія припиняється. Договір довічного утримання (догляду) припиняється, тобто втрачає свою юридичну силу у випадку смерті відчужувана (утриманця) - особи, з якою нерозривно пов'язане виконання зобов'язання щодо довічного утримання (догляду) (ч. 2 ст. 608. ч. 2 ст. 755 ЦК України). Припинення договору довічного утримання (догляду) у разі смерті відчужувача (або третьої особи) оформлюється нотаріусом, який посвідчив договір довічного утримання (догляду). Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто таким чином суд з'ясував, що у відповідності до умов договору, 1/2 частини кв. [ADDRESS], після смерті відчужувана [PERSON] належить набувачу - позивачу [PERSON], але вирішуючи питання про визнання договору довічного утримання таким, що укладений на всю спірну квартиру, суд враховує положення ст. 753 ЦК України, якою зазначено, що заміна майна, яке було передане набувачеві за договором довічного утримання (догляду) можлива лише за домовленістю сторін договору. Ч. 1 ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому позов не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed