Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

Представник відповідача у судові засідання, які призначалися на 13.06.2014 р., 20.06.2014р., будучи належним чином сповіщений, не являвся, про причину неявки суд не сповістив, був попереджений, що на підставі ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки без поважних причин або неповідомлення суду про причини неявки справа буде розглянута у його відсутності на підставі даних, що є в матеріалах справи. Третя особа - Ренійська районна державна нотаріальна контора проти задоволення позову не заперечувала, просила про розгляд справи без її участі. Представник позивачки на задоволенні позову наполягав. У зв'язку із цими обставинами суд прийняв рішення про подальший заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO] р.; копії Інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 05.03.2012р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - помер [INFO]; копія свідоцтва про смерть [PERSON] - померла [INFO]; копії свідоцтв про народження [PERSON], [PERSON]; копії довідок відділу РАЦС про реєстрацію шлюбу [PERSON] із [PERSON] та [PERSON] із [PERSON]; копія свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] із [PERSON]; копія домової книги; копія свідоцтва про народження позивачки; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], оформленого на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON]; копія свідоцтва про право власності на житло від 02.07.1999р. № 193; копія постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.01.2014р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] є онукою [PERSON] та донькою [PERSON] та [PERSON] За життя [PERSON], її синові [PERSON] (дядькові позивачки) та позивачці на підставі свідоцтва про право на житло від 02.07.1999р. за № 193 на праві власності належала квартира [ADDRESS], кожному по 1/3 частині нерухомості. Факт належності квартири вищевказаним особам підтверджується також і технічним паспортом на нерухомість, в якому помилково прізвище бабусі позивачки було неправильно записано, замість «[PERSON]» написано «[PERSON]». На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив, [INFO] - помер. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON] ніхто із спадкоємців із заявою до нотаріальної контори не звернувся. Проте, на день його смерті разом із ним спільно мешкала та вела господарство [PERSON] - його матір, яка понесла всі витрати у зв'язку із його похованням, виконанням поминальних обрядів та продовжила доглядати за його 1/3 частиною квартири, сплачуючи у тому числі і за її утримання комунальні послуги. Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину після смерті свого сина в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р., за оформленням прийняття спадщини до відповідних органів не зверталася. [INFO] померла [PERSON] - бабуся позивачки. За життя вона не розпорядилася належним їй майном, заповіту не залишила. На момент смерті [PERSON] разом із нею мешкала позивачка - її онука, яка є також власником і іншої 1/3 частини нерухомості. Оскільки матір позивачки - [PERSON] померла раніше за свою матір ([INFO]), то на підставі ч. 1 ст. 1266 ЦК України онука [PERSON] успадкувала спадщину, яка належала б законом її матері, якби вона була живою на час відкриття спадщини. Позивачка заяву до нотаріуса про прийняття спадщини у передбачений законом строк не подала, прийняла спадщину за правом представлення в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, що залишилася після померлої бабусі і вважає, що має всі законні підстави для визнання за нею права власності на неї у вигляді 2/3 частин вищевказаного нерухомого майна, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців немає. Заслухавши пояснення представника позивачки, вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у зв'язку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер у 2000р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а його матір фактично прийняла спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, бабуся позивачки була спадкоємицею першої черги за законом після смерті сина. Вона у передбачений законом строк не подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проте на момент смерті [PERSON] мешкала разом із ним, понесла всі витрати, пов'язані із його похованням, після його смерті володіє та розпоряджається спадковою 1/3 частиною квартири, отже вважається такою, що прийняла спадщину фактично. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Таким чином, бабуся позивачки прийняла спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак, вона не оформила прийняття спадщини юридично та не отримала відповідне свідоцтво. [INFO] [PERSON] померла. Спадкові відносини після її смерті регулюються положеннями ЦК України 2003р. Відповідно до ст. 1216 ЦК України 2003р. спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Оскільки матір позивачки померла раніше за бабусю позивачки, позивачка є спадкоємцем за правом представлення. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, позивачка, як спадкоємиця за правом представлення, на день смерті бабусі мешкала разом із нею у спадковій квартирі та продовжує мешкати там по теперішній час. 27.09.2011р. був виготовлений технічний паспорт на спірну квартиру. При його виготовленні була допущена помилка у прізвищі бабусі позивачки, всі інші данні щодо права власності на квартиру співпадають. В даний час оформити своє право на спадщину після смерті бабусі та отримати відповідне свідоцтво позивачка не має можливості, оскільки, як з'ясувалося, право власності на нерухомість повинно було бути зареєстроване належним чином колишнім власником. З цих причин позивачка не може надати нотаріусу витяг про реєстрацію права власності на спадкове нерухоме майно, у зв'язку із чим вимушена звернутися із позовом до суду. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку позивачка прийняла спадщину фактично, оскільки її воля, як спадкоємиці за правом представлення, була виражена у її діях по фактичному управлінню та володінню спадковим майном (догляд за спадковою нерухомістю, сплата витрат по утриманню квартири вцілому та ін.). Таким чином, позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявила про відмову від неї. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням викладених позивачкою та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити її вимоги щодо визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири, що належали її бабусі [PERSON]

Outcome: approved