Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом, по якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 35909,91 грн. по платіжній картці [NUMBER] та судові витрати в розмірі 1600,00 грн. Позивач зазначив, що відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості по платіжній картці, відсоткам, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, у зв'язку з чим, станом на 21.11.2017 року утворилася заборгованість, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги не визнала. Ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Судом встановлено, що 05.05.2011 року позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було відкрито картковий рахунок [PERSON] та видано платіжну картку № [NUMBER] на підставі Заяви за якою надавались банківські послуги, відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів. Позивач отримала споживчий кредит у розмірі 19 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не погоджується з позовними вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк», вважає їх необґрунтованими. [PERSON] користувалась платіжною карткою № [NUMBER] до 31 грудня 2017 року. У в'язку з тим, що у неї 31 грудня 2017 року вкрали особисті речі, серед яких була платіжна картка № [NUMBER]. Після чого невстановленою особою було знято грошові кошти на загальну суму 18 000,00 грн. Відповідач звернулась до правоохоронних органів із відповідною заявою про факт вчинення кримінального правопорушення. Органом досудового розслідування були внесені відомості до ЄРДР та відкрито кримінальне провадження № 12017161470000002 за фактом вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України. 03 січня 2018 року [PERSON] написала начальнику Одеського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву-повідомлення про факт вчиненого кримінального правопорушення, чим довела до відома керівництво банку про незаконне вилучення у неї платіжної картки та зняття грошових коштів. 25 квітня 2018 року [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» з проханням прийняти запобіжні заходи щодо повернення їй незаконно знятих проти її волі грошових коштів з платіжної картки 18 000,00 грн. Однак працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» не було здійснено ніяких дій стосовно встановлення можливих причин недієвості системи захисту коштів клієнтів даного банку, натомість було встановлено факт наявності заборгованості по кредитному договору з [PERSON] та продовжувалось здійснюватись відповідне подальше нарахування штрафів та пені на її рахунок. Для захисту та відновлення своїх порушених прав [PERSON] зверталась із заявою про вчинене кримінального правопорушення в порядку ст. 190 ч. 4 КК України до прокуратури Приморського району м. Одеси. На виконання ухвали винесеної на підставі клопотання про витребування доказів представника [PERSON], позивачем не було надано доказів, які б свідчили про проведення службової перевірки по фату несплати (повернення) грошових коштів. Не надано результатів проведених дій служби безпеки банку щодо незаконного зняття (крадіжки) грошових коштів [PERSON]. Отже, з цього слідує, що позивач не виконував ніяких дій стосовно встановлення можливості здійснення протиправних дій сторонніми особами з платіжною карткою [PERSON], не намагався встановити, чи дійсно [PERSON] зняла гроші із своєї платіжної картки, а якщо ні, то хто і в який спосіб це міг зробити. На підставі клопотання про витребування доказів, поданого представником [PERSON], суду було надано результати досудового розслідування за заявою [PERSON] по кримінальному провадженню № 12017161470000002, які свідчать про те, що в ході проведення слідчих дій було встановлено той факт, що невідома особа здійснила зняття коштів з банківської картки [PERSON], що підтверджується наявними у справі матеріалами. Отже, з огляду на отримані докази по даній справі, суд встановив, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не вчиняв ніяких дій стосовно внутрішнього розслідування за поданими заявами [PERSON], також, враховує, факт встановлення того, що гроші з картки були зняті невідомою особою чоловічої статі, тобто не [PERSON], що доводиться наданими матеріалами досудового розслідування. Розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» неправомірними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки. Згідно з ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. В той же час, позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами Правил надання банківських послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, щоб в сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Згідно з вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм, надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучені позивачем до матеріалів позовної заяви правила надання банківських послуг, не містить підпису позичальника то суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Крім того, суду не надано доказів того, що відповідна Картка передбачена умовами Заяви, була видана відповідачу, як і не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії Картки, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку. При цьому, матеріали справи також не містять відомостей, що підтверджують факт наявності заборгованості відповідача за кредитним договором. Відповідно до ч. 5 ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України, позивач зобов'язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», відшкодування судових витрат не здійснюється. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed