Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по оплаті за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (підігріву питної води) за адресою: [ADDRESS] у сумі 128\~271,63 гривень. Ухвалою Орджонікідзевського районного м. Запоріжжя суду від 12.11.2020 справа направлена за підсудністю до Ленінського районного суду м. Запоріжжя. 28.12.2020 після здійснення автоматизованого розподілу справ справу передано судді Коломаренко К.А. Ухвалою суду від 31.12.2020 справу прийнято до розгляду, призначено у справі судове засідання, визначено сторонам строк для подання заяв по суті спору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач є споживачем послуг, які надає Концерн «МТМ» за адресою: [ADDRESS] . За період з 01.08.2014 по 30.09.2020 відповідач отримав послуги з надання централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води на загальну суму 129\~247,61 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Споживачем за вказаний період послуги оплачувались частково, тому з врахуванням здійснених платежів на суму 975,98 грн., сума заборгованості складає 128\~271,63 грн., в тому числі опалення 43\~470,66 грн., централізоване постачання гарячої води 84\~800,97 грн. Вказану суму заборгованості позивач просить стягнути з відповідача на його користь разом із понесеними судовими витратами зі сплати судового збору розміром 2 102,00 грн. Відповідач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , у заявах по суті справи проти задоволення позову Концерну «МТМ» заперечував в повному обсязі з тих підстав, що договір про надання послуг між сторонами не укладався. Концерн «МТМ» проект договору на підписання відповідачеві не надсилав і доказів протилежного до позовної заяви не долучив. У той же час\~Закон України «Про житлово-комунальні послуги»\~передбачає, що відносини між учасниками можуть здійснюватись виключно на договірних засадах. Рахунки про сплату послуг Концерн «МТМ» відповідачу не надсилав, доказів надання відповідних послуг, зокрема гарячого водопостачання, позивач не надав, як і не надав аналітичних розрахунків боргу. Долучений до позовної заяви розрахунок та довідка про наявність заборгованості складені не уповноваженою особою. Крім того, сума заборгованості, вказана в розрахунку суми позову, розрахована за невірною формулою, позивачем обґрунтування розрахунку не надано. Крім того, відповідач вказує на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за період з 01.08.2014 року. Також у відзиві на позовну заяву відповідачем заявлено про відшкодування витрат на правничу допомогу шляхом стягнення з позивача на корить ТОВ ЮК «Монополія» судових витрат. У відповіді на відзив представник позивача вказує, що строк позовної давності не пропустив, оскільки відповідач у період з серпня 2014 по вересень 2020 року здійснив оплату на загальну суму 975,98 грн., а саме 201,98 грн. у травні 2016 року, 100,00 грн. у січні 2017 року, 200,00 грн. у серпні 2018 року, 324,00 грн у березні 2019 року, 150,00 грн. у жовтні 2019 року, що свідчить про визнання відповідачем боргу, тобто перебіг позовної давності переривався на підставі ч. 1 ст. 264 ЦК України. Щодо підтвердження надання послуг відповідачеві зазначає, що відповідно до п. 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється, відповідно до норм Наказу Мінбуду України № 4 від 22 листопада 2005 року «Про порядок відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води» зі змінами, внесеними наказом Мінжитлокомунгоспу за №169 від 06 жовтня 2007року, де визначено процедуру надання дозволу на відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлового будинку при відмові споживачів від ЦО та ГВП. А внесені Наказом № 169 від 06 жовтня 2007 року, зміни унеможливлюють відключення від ЦО та ГВП окремих квартир у багатоквартирноиму будинку і передбачають можливість відключення від централізованого опалення та гарячого водопостачання будинку в цілому за рішенням загальних зборів всіх власників (уповноважених осіб власників) приміщень у житловому будинку. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала, зазначаючи, що відповідач з заявами про відключення її квартири від послуг гарячого водопостачання не зверталась, з заявами чи скаргами щодо неналежної якості послуг, що надавались позивачем на її адресу, не зверталась, розрахунок заборгованості не спростувала, а тому як власник майна має нести витрати з його утримання, в тому числі і витрати за послуги, надані позивачем. Представник відповідача в інтересах відповідача в судовому засідання проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилався на пропуск позивачем строків позовної давності, ненадання позивачем доказів надання послуг за адресою [ADDRESS] та ненадання обґрунтування наданого розрахунку. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах позовних вимог, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.10.2020 (а.с. 9). Позивач Концерн «МТМ» протягом спірного періоду з 01.08.2014 по 30.09.2020 надавав послуги централізованого опалення та постачання гарячої води у вищезазначену квартиру на загальну суму 129\~247,61 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та довідкою позивача щодо заборгованості за надані послуги. Споживачем за вказаний період послуги оплачувались частково на загальну суму 975,98 грн., з урахуванням чого сума заборгованості складає 128\~271,63 грн., в тому числі опалення 43\~470,33 грн., централізоване постачання гарячої води 84\~800,97 грн. (а.с. 8, 11-14). Відповідач, заперечуючи проти стягнення на користь позивача вказаної суми заборгованості, посилався, серед іншого, на те, що позивач не довів надання цих послуг до її приміщення, а також відсутність договору між сторонами про надання послуг. Щодо вказаних заперечень суд зауважує наступне. Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги»(у чинній на час виникнення спірних відносин редакції), відповідно до статті 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на\~Конституції України\~і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього\~Закону\~та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до положень ч. 2 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених\~Постановою КМУ від 21.07.2005 № 630, централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем теплопостачання. Опалювальна площа (об`єм) будинку - загальна площа (об`єм) приміщень будинку, в тому числі, у разі опалення площа (об`єм) сходових кліток, ліфтових та інших шахт. Опалювальна площа (об`єм) (квартири, будинку садибного типу) загальна площа (об`єм) квартири (будинку садибного типу, без урахування площі лоджій, балконів, терас). Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Згідно п. 5\~ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строк, встановлений договором або законом. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32\~Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Згідно з п. 13 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Відповідно з п. 6 ч. 1\~ст.\~1\~Закону України\~«Про житлово-комунальні\~послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Таким чином, обов`язок утримання житлових приміщень, в тому числі здійснювати оплату за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води покладається на власника або наймача приміщення і рівною мірою на повнолітніх членів сім`ї наймача. Відповідно до п.1 ч. 3\~ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно із п. 3 ч. 2\~ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до п. 5 ч. 3\~ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктом 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води та водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», встановлено, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформлюється на підставі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, затвердженого Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим відмова від оплати таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не є правомірною, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (Постанова Верховного суду України від 30.10.2013 по справі 6-59цс13). Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у своїх більш пізніх постановах, зокрема, у постанові від 7 липня 2020р. у справі № 712/8916/17, погоджується з висновками судів про те, що відсутність укладеного письмового договору про надання будь-якого виду комунальних послуг не звільняє відповідачів як споживачів від обов`язку оплати за надані послуги, оскільки у сторін таких спорів є фактичні договірні відносини щодо надання-отримання відповідних житлово-комунальних послуг. ВП ВС вказує, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша\~статті 509 ЦК України). У вказаній постанові ВП ВС зазначає, що відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, який нею підтримано, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 20 цього Закону\~споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із\~законодавством та умовами договору\~на надання житлово-комунальних послуг. Але споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.\~Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі\~(аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 ЦК України). Відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на споживачеві, і на теплопостачальній організації не виключає можливості стягнення з споживача на користь теплопостачальній організації вартості послуг з теплопостачання, оскільки між сторонами склалися фактичні договірні відносини. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-2954цс15). В п. 25 правил № 630 закріплено, що самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється, а також норми Наказу Мінбуду України № 4 від 22 листопада 2005 року «Про порядок відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води» зі змінами, внесеними наказом Мінжитлокомунгоспу за №169 від 06 жовтня 2007року, де визначено процедуру надання дозволу на відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання житлового будинку при відмові споживачів від ЦО та ГВП. А внесені Наказом № 169 від 06 жовтня 2007 року, зміни унеможливлюють відключення від ЦО та ГВП окремих квартир у багатоквартирноиму будинку і передбачають можливість відключення від централізованого опалення та гарячого водопостачання будинку в цілому за рішенням загальних зборів всіх власників (уповноважених осіб власників) приміщень у житловому будинку. Згідно п. 23 Правил користування тепловою енергією, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка є межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами (цінами), затвердженими в установленому порядку. У споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, визначеного у договорі, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді. Відповідно до Правил № 630 постачання теплової енергії для потреб централізованого опалення здійснюється в опалювальний період. Рішення про початок та закінчення опалювального періоду приймається органами місцевого самоврядування з урахуванням кліматичних умов згідно з будівельними нормами і правилами, правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, державними санітарними нормами і правилами та іншими нормативними документами. Квартира [ADDRESS] , а отже відповідачеві надаються послуги гарячого водопостачання та централізованого опалення. Крім того, згідно з актом прийняття в експлуатацію приладу обліку теплової енергії та актів періодичної (контрольної) перевірки приладів обліку теплової енергії та ГВП в будинку [ADDRESS] встановлено прилад обліку теплової енергії, який щороку проходить перевірку, та призначений для обліку теплової енергії, що постачається до будинку (а.с. 106-115). Тобто [PERSON] є фактичним споживачем послуг центрального опалення та гарячого водопостачання, а тому має сплачувати за поставлені до її приміщення відпущену теплову енергію та гарячу воду. При цьому, відповідачем не спростовано факту отримання нею вказаних послуг та не доведено припинення їх надання. Відповідно до\~ст. 162 Житлового кодексу України\~власник квартири приватного житлового фонду зобов`язаний оплачувати комунальні послуги. Частиною шостою\~статті 19 Закону України «Про теплопостачання»\~передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Пунктом 18 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем. Відповідно до п. 29 Правил споживач має право на несплату вартості послуг лише в разі їх ненадання виконавцем або припинення надання у встановленому порядку за письмовою заявою споживача. З заяв відповідача по суті справи вбачається, що остання оспорює розрахунок заборгованості, наданий позивачем, разом з тим наведений позивачем розрахунок заборгованості відповідачем на засадах змагальності відповідними доказами не спростовано, контррозрахунок заборгованості суду не надано. Доводи відповідача у цій частині зводились до відсутності повноважень особи, яка склала розрахунок та довідку щодо заборгованості. Разом із тим, відповідачем дані факти відповідними доказами не доведені, клопотань про витребування певних доказів (посадової інструкції особи, яка склала відповідні документи, тощо) відповідач не заявляв. Інші доводи відповідача обґрунтованості вимог позивача не спростовують. При вищевикладених обставинах, Концерн «МТМ» мав право на нарахування та правильно нарахував [PERSON] борг за надання послуг центрального опалення та гарячого водопостачання за адресою [ADDRESS] . Оскільки борг за вказаний період не сплачений відповідачем на користь позивача у добровільному порядку досі (належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні), то сума цього боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом із тим, вирішуючи питання щодо розміру заборгованості, що підлягає стягненню, суд враховує заяву відповідача, викладену у відзиві, про застосування строку позовної давності. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1\~ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга\~статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Позивач вказує, що перебіг строку позовної давності перервався внаслідок здійснення відповідачем оплати за надані послуги з серпня 2014 по вересень 2020 року здійснив оплату на загальну суму 975,98 грн., а саме 201,98 грн. у травні 2016 року, 100,00 грн. у січні 2017 року, 200,00 грн. у серпні 2018 року, 324,00 грн у березні 2019 року, 150,00 грн. у жовтні 2019 року, що свідчить про визнання відповідачем боргу. Разом із тим, з такими доводами позивача погодитися не можна, оскільки у розрахунку суми заборгованості, наданому позивачем, а саме у графі «Сплачено» дійсно є зазначення про здійснені платежі - 201,98 грн. у травні 2016 року, 100,00 грн. у січні 2017 року, 200,00 грн. у серпні 2018 року, 324,00 грн у березні 2019 року, 150,00 грн. у жовтні 2019 року (а.с. 11-14), водночас їх розмір не перевищував поточних нарахувань, отже такі оплати не можуть свідчити про визнання відповідачем свого обов`язку . Тому суд доходить висновку, що строк позовної давності позивачем пропущено щодо стягнення заборгованості за період з серпня 2014 р. по жовтень 2017 р. включно, а трирічний строк позовної давності щодо даних вимог почав свій перебіг 06.11.2017 з урахуванням дати звернення позивача до суду із цим позовом 06.11.2020). Тому в даному випадку підлягають застосуванню наслідки пропуску строку позовної давності, з огляду на що позовні вимоги за період з серпня 2014 р. по жовтень 2017 р. включно задоволенню не підлягають. Таким чином, позов Концерну «МТМ» слід задовольнити частково шляхом стягнення з відповідача суми заборгованості за надані послуги за період з листопада 2017 р. по вересень 2020 р., яка відповідно до розрахунку суми позову складає 76\~510,48 грн. (128\~271,63 грн. (сума заборгованості за весь період) 51\~761,15 грн. (сальдо на 30.10.2017) = 76\~510,48 грн. Відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, тобто у розмірі 1\~253,78 грн. (59,65% від 2102,00 грн). Вирішуючи подану представником відповідача адвокатом Рогозіним О.В. заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 133 ЦПК України\~судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат,за винятком суми сплаченого нею судового збору\~(ч.ч. 1, 2\~ст. 134 ЦПК України). За приписами\~статті 137 ЦПК України\~за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають\~розподілу між сторонами\~разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову\~на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України). Згідно з ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. 11.03.2021 разом з першою заявою по суті спору відзивом на позовну заяву представник відповідача звернувся до суду із заявою про стягнення з Концерну «МТМ» на користь ТОВ «ЮК «Монополія» витрат на правничу допомогу. У відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначено, що розмір суми, яка підлягає оплаті в порядку компенсації витрат адвоката складає 7\~000,00 грн. (а саме аналіз судового рішення, аналіз нормативної бази, складання заяви про перегляд судового рішення, складання відзиву на позовну заяву). До відзиву долучив договір про надання юридичних послуг від 09.03.2021 року між ТОВ «Юридична компанія «Монополія» та [PERSON] , акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 09.03. 2021 року, розрахунок суми судових витрат, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, опис робіт, від 09.03.2021 року, в яких зазначено вартість послуг 12\~000,00 грн. Разом з тим до відзиву на позовну заяву не додано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, суд взертає увагу, що представник [PERSON] адвокат Рогозін О.В. просив стягнути компенсацію витрат на правничу допомогу\~на користь ТОВ «Юридична компанія «Монополія», яке не є стороною у справі. Статтею 137 ЦПК України\~визначено, що витрати на правничу допомогу адвоката підлягають\~розподілу між сторонами. За приписами ч.1 ст.48\~ЦПК України сторонами в цивільному процесі\~є позивач\~та\~відповідач. В той же час ані адвокат Рогозін О.В., ані ТОВ «Юридична компанія «Монополія» у цій справі не мають статус ані позивача, ані відповідача у справі, а тому не можуть бути отримувачем компенсації витрат на правничу допомогу.

Outcome: partial