Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-16 00:00:00

представник позивача - адвокат Гостренко С.Д. звернулась до суду з позовом, згідно якого просить усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання відповідача [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме - будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона є власником вказаного будинку на підставі договору купівлі - продажу від 25.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Донецької області Літвіновою В.А. Відповідач [PERSON] (колишній власник) зареєстрована в будинку, але фактично не проживає в вказаному будинку з 25.04.2018 року, що підтверджується актом про не проживання. На теперішній час позивачу невідомо де мешкає відповідач, в добровільному порядку не знімається з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що перешкоджає позивачу вільно користуватись та розпоряджатись належним їй майном, створює перешкоди в оформленні субсидії та змушує нести додаткові витрати на оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку із цим позивач змушена звернутися з вказаним позовом до суду для захисту своїх порушених прав. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 12 травня 2020 року відкрито провадження у справі, судовий розгляд вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. До суду від представника позивача надійшла заява, згідно якої вона просила розглянути справу у її відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомленою належним чином. З урахуванням ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого представник позивача та позивач не заперечували. Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Донецької області Літвіновою В.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 627, [PERSON] продала, а [PERSON] купила житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 121900553, сформований 25.04.2018 року приватним нотаріусом Бахмутського районного нотаріального округу Літвіновою В.А., [PERSON] є власником житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу (а.с.9). На запит суду щодо реєстрації відповідача секретарем Луганської селищної ради Неледва Г.П., повідомлено, що [PERSON] , [INFO] , дійсно зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Згідно акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 21.04.2020 року, складеного депутатом Луганської селищної ради Долідзе Т.А., в присутності сусідів - свідків [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в період з 25.04.2018 року по теперішній час остання не проживає за вказаною адресою (а.с.8). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , не проживає. Як вбачається з листа начальника Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (від 09.06.2020 року № 113426/201/01-2020) згідно обліків Бахмутського ВП ГУ НП в Донецькій області [PERSON] , [INFO] , з приводу чинення їй перешкод з боку будь - якої особи щодо недопущення її до будинку за адресою: [ADDRESS] , не зверталась (а.с.34). Відповідно до листа головного лікаря Комунального некомерційного підприємства «Багатопрофільна лікарня інтенсивного лікування м. Бахмут» від 05.06.2020 року № 3103, медична документація [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , в період з 04.05.2019 року по 04.05.2020 року у списках санпропускників та травмпункту не значиться, за даними пункту централізованої видачі лікарняних листків КНП «БЛІЛ м.Бахмут» (як по поліклініці, так і по стаціонару) не числиться, на психоневрологічному обліку не перебуває (а.с.32). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які вона посилалась як на підстави своїх вимог. Судом достовірно встановлено, що відповідач не проживає у спірному будинку з 25.04.2018 року, ним не користується, витрати, пов`язані з оплатою житлового будинку та комунальних послуг не сплачує, а тому суд визнає відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved