Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Фізичної особи підприємця [PERSON], в якому просить визнати недійсним договір № 170901 від 17.09.2017 року укладений між сторонами про доставку і установку готової продукції - віконних систем. Стягнути із відповідача на користь позивача суму сплаченої передоплати за вказаним договором у розмірі 18000,00 грн. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Мотивуючи вимоги тим, що 17 вересня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] було укладено договір № 170901 про доставку і установку готової продукції - віконних систем. Представником відповідача було зроблено необхідні заміри за адресою позивача, а саме: [ADDRESS]. 17 вересня 2017 року позивачем [PERSON] на виконання умов п.3.2 Договору, сплачено 50% передоплати по замовленню на момент підписання договору у сумі 18000 грн. Відповідачем ФОП [PERSON] було повідомлено, що замовлення буде виконане у строк 7-10 днів з моменту підписання договору та внесення передоплати. Однак, згодом на питання позивача щодо уточнення строків виконання замовлення йому було повідомлено, що відповідно до умов Договору, доставка готової продукції здійснюється згідно Додатку 1, який є невід'ємною частиною договору в строк визначений п.3.5 , а саме протягом 45-ти робочих днів після отримання технічного завдання (точних розмірів та конфігурацій конструкції) при умові отримання коштів ФОП [PERSON], зокрема повної суми передбаченої п.3.1 Договору. Після отриманої відповіді у позивача з'явилися сумніви щодо виконання відповідачем умов договору, а тому [PERSON] вирішив односторонньо розірвати укладений Договір і попросив повернути йому суму передоплати. Разом з тим, наслідком одностороннього розірвання договору позивачем, відповідно до п. 6.9 є неповернення коштів внесених ним як аванс. Посилаючись на ст.ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, позивач просить визнати недійсним укладений між сторонами договір та вважає що відповідачем було введено його в оману відносно надання недостовірної інформації щодо строків поставки, остаточної оплати, гарантій виконання замовлення. Позивача не було ознайомлено з наслідками одностороннього розірвання договору та відсутністю в договорі пунктів, які встановлюють відповідальність відповідача за розірвання або невиконання ним договору. У спірному Договорі наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивачу. Так, Договором встановлено жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Спірний договір суперечить вимогам встановленим Законом України ,,Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання його недійсним. Правові наслідки недійсності правочину встановлено положеннями ст. 216 ЦК України , відповідно до яких у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Крім того позивачу було заподіяно моральних страждань, які були обумовлені незаконними діями відповідача. Позивач зазнав моральних переживань внаслідок негативного, принизливого ставлення до нього, тривалих нервових потрясінь і конфліктів. Моральна шкода визначена позивачем у сумі 10 000 грн. З огляду на означене, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Фізичної особи підприємця [PERSON] про визнання договору недійсним, стягнення матеріальної та моральної шкоди. Призначено справу до підготовчого засідання. Встановлено відповідачу строк на подання відзиву протягом п'ятнадцяти днів з моменту отримання ухвали суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року закінчено підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява та просила позов задовольнити, оскільки між позивачем та відповідачем існувала усна домовленість про строк виготовлення замовлення у 7 днів, внесення 50 % передоплати відразу та 50 % оплати по факту доставки продукції. Позивач, в силу свого віку та юридичної необізнаності, не ознайомлювався при підписанні із текстом оспорюваного договору, і не знав, що підписує правочин, який суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів», а розраховував на виконання сторонами усної домовленості обумовленої перед підписанням договору. Зважаючи на викладене, представник позивача просить про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідач ФОП [PERSON] в судове засідання не з'явилась повторно, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила, правом подання відзиву не скористалась, інших заяв, клопотань, суду не надала. Згідно із ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд прийшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 17 вересня 2017 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] було укладено договір № 170901, відповідно до якого Замовник - [PERSON] доручає, Виконавець - ФОП [PERSON] приймає на себе доставку і установку готової продукції: віконні системи. Доставка готової продукції здійснюється згідно додатку № 1, який є невід'ємною частиною договору. Роботи виконуються на об'єкті замовника за адресою: [ADDRESS]. (п.1.1) Згідно із п.3.2 Договору замовник зобов'язується провести 50 % передоплати по - замовленню на момент підписання діючого Договору та провести повний розрахунок за 3 (три) робочих дні перед отриманням продукції. 17 вересня 2017 року позивачем [PERSON] на виконання умов п.3.2 Договору було сплачено 50% передоплати по-замовленню на момент підписання договору у сумі 18000 грн., що підтверджується копією Квитанції до прибуткового касового ордера. (а.с.9). Згідно п.2.1.1 Договору, виконавець зобов'язується доставити Продукцію обумовлену в пункті 1.1 в термін, згідно пунктів 3.5-3.9 даного Договору. Так, відповідно до п.3.5 Виконавець зобов'язується доставити продукцію протягом 45-ти робочих днів після отримання технічного завдання (точних розмірів та конфігурації конструкції) при умові отримання коштів Виконавцем. Позивач підтверджує, що він не здійснив повної оплати замовлення, як передбачено умовами укладеного між сторонами договору у зв'язку із тим, що у нього виникли сумніви у добросовісності дій виконавця та повідомив про одностороннє розірвання договору і повернення суми сплаченого ним авансу у розмірі 18000,00 грн. За умовами п. 6.9.1. договору у разі одностороннього розірвання договору замовником, кошти внесені ним, як аванс не повертаються. Позивач вважає, що умови укладеного між ним і відповідачем договору є несправедливим. Наявний істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача. Відповідач проводить нечесну підприємницьку практику, шляхом введення позивача в оману відносно надання недостовірної інформації щодо строків поставки, остаточної оплати, гарантій виконання замовлення, не ознайомлення з наслідками одностороннього розірвання договору, відсутністю у оспорюваному договорі пунктів, які встановлюють відповідальність відповідача за розірвання або невиконанням умов договору. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 203 та ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його сторонами вимоги про те, що зміст такого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Згідно зі ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з'ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, і настання певних юридичних наслідків. Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, а ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в ч.2 ст.16 ЦК України. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Дослідивши умови Договору вбачається, що особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Так, відповідно до ч.1, 2 ст. 10 Закону України ,,Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Однак, як було встановлено в судовому засіданні позивач вирішив односторонньо, достроково розірвати договір не бажаючи нести можливі ризики. Згідно зі частинами 1, 3 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. За положеннями ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається. Згідно зі до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Аналізуючи укладений між сторонами договір № 170901 від 17.09.2017 року, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при оформлені договору позивач погодився з умовами, підписавши його. Юридична необізнаність позивача, чи його неознайомлення із умовами договору, як підстава для визнання правочину недійсним, суд відхиляє, оскільки дані обставини не звільняють від відповідальності встановленої законом і не можуть слугувати наслідком недійсності правочину. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. 3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. 4. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов'язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв'язку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. 5. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 6. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. 7. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. 8. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. 9. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності. За ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. 2. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. 3. Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. 4. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб'єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. 5. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. 6. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Посилаючись на пункти 2.2.4; 2.2.5 договору № 170901 від 17.09.2017 року укладеного між сторонами, позивач зазначає, що вони обмежують його права, як споживача, оскільки не передбачають покладання аналогічного обов'язку на виконавця, що є наслідком порушення ст.ст. 18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, суд не погоджується з таким твердженням позивача, оскільки умови договору містять права і обов'язки як виконавця так і замовника. А обов'язок виконувати зобов'язання належним чином передбачено умовами ст. 526 ЦК України, за нормою якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Позивач також посилається на п. 6.9. договору та вважає, що він порушує його права як споживача, оскільки відповідальність у виді сплати пені за порушення виконавцем умов договору ним не встановлена. Разом з тим, суд відхиляє такі твердження, оскільки в силу положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена відповідальність за невиконання умов договору у виді сплати пені у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Таким чином, якщо розмір чи порядок оплати пені за невиконання виконавцем умов договору не визначено умовами цього договору, то пеня підлягає сплаті у розмірі визначеному ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд також критично ставиться до доводів позивача щодо нечесної підприємницької практики та введення його в оману включивши п. 6.9.1 договору, за яким у разі одностороннього розірвання договору замовником, кошти внесені ним як аванс не повертаються. Оскільки положення п . 6.9.1 оспорюваного договору цілком кореспондуються із положенням ст. 525 ЦК України, за якою одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на означене, судом не встановлено, що в момент укладання оспорюваного договору були порушені вимоги законодавства України, які б давали підстави на визнання договору укладеного між позивачем та відповідачем недійсним, у відповідності до вимог ст.ст. 203, 215 ЦК України. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За таких обставин, позовні вимоги, щодо визнання недійсним договору № 17091 від 17.09.2017 року укладеного між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.1,2 ст. 22 Закону України ,,Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що невиконання умов оспорюваного договору відбулось у зв'язку із невиконанням його умов в частині сплати повної вартості замовлення позивачем. Оскільки стягнення 18000,00 грн. із відповідача, позивач просить у зв'язку із застосуванням наслідків недійсності правочину, як і стягнення моральної шкоди, то дані вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним договору № 170901 від 17.09.2017 року укладеного між сторонами про доставку і установку готової продукції - віконних систем, то позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину у виді стягнення з відповідача 18000,00 грн. як передоплати за оспорюваним договором та 10 000,00 грн. моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи зібрані у справі письмові докази, суд прийшов висновку про залишення позову без задоволення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed