Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Представник відповідача Орлівської сільради Ренійського району позовні вимоги визнав, щодо їх задоволення не заперечував, просив розглянути справу у його відсутності. Позивач на задоволенні позовних вимог наполягав, просив розглянути справу без його участі. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія рішення Ренійського районного суду Одеської області від 13.02.2014р.; копія заяви [PERSON] про прийняття спадщини; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлої 10.02.2013р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 08.06.2001р.; копія свідоцтва про смерть [PERSON], померлого 14.09.2007р.; копія свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON]; копія довідки Орлівської сільської ради Ренійського району від 02.08.2013р.4 копія технічного паспорту на житловий будинок № 4 по вул. Суворова в с. Орлівка Ренійського району; копія звіту про проведення незалежної оцінки нерухомості від 06.02.2014р.; копія державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 060008 від 19.01.2005р.; копії витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки від 11.09.2014р. із кадастровими планами земельних ділянок; копія довідки відділу Держземагенства у Ренійському районі про нормативну грошову оцінку спірних земельних ділянок; копія постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.10.2014р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що 08.06.2001р. помер [PERSON] За життя [PERSON] належав житловий будинок № 4 по вул. Суворова в с. Орлівка Ренійського району, в якому проживав разом із своєю дружиною [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначене майно. На випадок смерті [PERSON] не розпорядився належним йому майном, заповіту не залишив. Спадкоємцями першої черги після його смерті була його дружина [PERSON] та син [PERSON] У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини ніхто із спадкоємців не звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття, проте [PERSON] прийняла спадщину фактично, вступом в управління та володіння спадковим майном в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р., але юридично її не оформила. [PERSON] на спадщину не претендував та не заперечував проти того щоб його матір прийняла спадщину після смерті батька. 10.02.2013р. померла [PERSON] За життя їй належали: житловий будинок № 4 по вул. Суворова в с. Орлівка Ренійського району, який вона успадкувала після смерті чоловіка [PERSON], земельні ділянки загальним розміром 10,69 га, розташовані на території Орлівської сільської ради Ренійського району, виділені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на підставі державного акту серії ОД № 060008 від 19.01.2005р. про право власності на земельні ділянки. На випадок смерті [PERSON] не розпорядилась належним їй майном, заповіту не залишила. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини позивач, як спадкоємець четвертої черги не звернувся до нотаріальної контори із заявою про її прийняття. Проте, навіть у випадку своєчасного звернення до нотаріуса, оформити спадщину було б неможливо у звязку із тим, що належна спадкоємцю нерухомість не була зареєстрована у державному реєстрі прав власності на нерухомість та відсутня нормативна грошова оцінка земельних ділянок, про що свідчить постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27.10.2014р. На момент смерті [PERSON] позивач мешкав разом із нею в с. Орлівка Ренійського району, після її смерті залишився проживати у будинку, зробив необхідний ремонт, несе витрати по його утриманню. Таким чином, позивач фактично прийняв спадщину, що залишилася після померлої [PERSON] і вважає, що має всі законні підстави для визнання за ним права власності на неї, оскільки до держави вона не перейшла, відумерлою не визнана, інших спадкоємців немає. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки його доводи знайшли своє належне підтвердження в судовому засіданні. Оскільки щодо позовних вимог, обставин справи сторони не заперечують, визнають їх, суд вважає, що факти, які обґрунтовують заявлені вимоги і мають значення для справи встановлені, у звязку із чим немає необхідності у підтвердженні їх доказами засобом дослідження показань свідків. Відповідно до ч. 1 п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України 2003р. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Оскільки [PERSON] помер у 2001р. (тобто до набрання чинності ЦК України 2003р.), а його дружина [PERSON] фактично прийняла спадщину після його смерті, данні цивільні відносини регулюються положеннями ЦК Української РСР 1963р. Відповідно до ст. 524 ЦК Української РСР 1963р. спадкування здійснюється за законом та за заповітом. Спадкування за законом має місто, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Як передбачено ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР 1963р. при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, інший з подружжя та батьки померлого. Згідно вимог ст. 548 ЦК Української РСР 1963р. для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина вважається належною спадкоємцю з часу відкриття спадщини. За п. 1, 2 ч.1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він: фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як було встановлено судом, дружина [PERSON] була спадкоємцем першої черги за законом. На момент смерті [PERSON] його дружина [PERSON] мешкала разом із ним, отже вважається такою, що її прийняла. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Таким чином, [PERSON] прийняла спадщину в порядку п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР 1963р., однак юридично її не оформила. 10.02.2013р. померла [PERSON] Спадкові відносини після її смерті регулюються положеннями ЦК України 2003р. Відповідно до ст. 1216 ЦК України 2003 р. спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України). Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно поживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.ст. 1270 ЦК України, він не заявив відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за законом четвертої черги (ст. 1264 ЦК України), що підтверджується рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 13.02.2014р. Він у передбачений законом строк не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, проте позивач постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, від спадку не відмовлявся, отже вважається таким, що прийняв спадщину. Таким чином, позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON] в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, однак, він не має змоги оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво, оскільки спадковий будинок за її життя не був належним чином оформлений на її імя та не внесений до державного електронного реєстру прав нерухомості, крім того на земельні ділянки була відсутня нормативна грошова оцінка. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд вважає, що позивач є субєктом набуття права власності на спірний житловий будинок та земельні ділянки з підстав прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON], однак, за незалежними від нього причинами він не може оформити прийняття спадщини та отримати відповідне свідоцтво про право власності на спадщину, у звязку із чим був вимушений звернутися за захистом прав та інтересів до суду. З урахуванням викладених позивачем та досліджених у судовому засіданні обставин, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спадкове майно.

Outcome: approved