Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

Представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця за договором від 21.01.2010 року в розмірі 8249,51 грн. Позов обґрунтовано тим, що 21.01.2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, у відповідності до якого, останній, отримав кредит в розмірі 6000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] р. позичальник [PERSON] померла. Станом на день смерті, останньої, кредитні кошти не повернуті. Позивачем 09.03.2017 року було направлено претензію кредитора до Третьої державної нотаріальної контори та 10.04.2017 року позивачем було отримано відповідь від Першої Полтавської нотаріальної контори. [PERSON] 28.10.2017 року було направлено лист претензію про повернення боргу, однак, відповідачем суму заборгованості в добровільному порядку погашено не було, а тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та просив стягнути заборгованість по кредитному договору із відповідача, як з спадкоємця, в примусовому порядку. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Полтави від 05.02.2019 року у справі відкрито провадження та розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Сторони з будь-якими клопотаннями, зокрема, про розгляд справи в порядку загального позовного провадження до суду не звертались. Представник позивача в позові не заперечував проти розгляду справи без його участі. Відповідач у судове засідання неодноразово не зявилася, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча завчасно та належним чином повідомлялася про час і місце розгляду справи, зокрема, і через оголошення на сайті суду. 13.05.2019 року судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду даної цивільної справи. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за наступних підстав. Судом встановлено, що 21.01.2010 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, у відповідності до якого, остання, отримала кредит в розмірі 6000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, згідно умов договору. Відповідно до копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] року в м. Полтава, Полтавської області (а.с.50). В обґрунтування позову позивачем зазначається про те, що станом на дату смерті заборгованість позичальника [PERSON] перед банком за вказаним кредитним договором становить суму в розмірі 8249,51 грн., з яких: 6092,08 грн. - тіло кредиту, 2157,43 грн. нараховано відсотків. Однак, дослідивши наданий позивачем розрахунок, судом встановлено, що зазначена заборгованість розрахована позивачем станом на 28.11.2017 року, та розрахунок заборгованості [PERSON] на день її смерті [INFO] р. матеріали справи не містять. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України встановлює те, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ст.ст. 79-80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З урахуванням положення статті 1282 ЦК України, спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Судом встановлено, що матеріали справи містять докази укладання договору з [PERSON], однак, доказів на підтвердження розрахунку заборгованості станом на дату смерті позичальника, - позов не містить та позивачем суду не надано. Крім того, позивачем пред»явлено даний позов до відповідача [PERSON], як до спадкоємця [PERSON], однак, судом встановлено, що 09.03.2017 року позивачем було направлено до Третьої полтавської державної нотаріальної контори претензію кредитора, яку було перенаправлено до Першої Полтавської державної нотаріальної контори(а.с.53) та, відповідно до листа Першої Полтавської державної нотаріальної контори від 30.03.2017 року, позивачу було повідомлено, що за даними нотаріальної контори після смерті [PERSON] заведена спадкова справа за №41/2017. Претензія долучена до матеріалів спадкової справи (а.с.54). Разом з тим, 28.10.2017 року позивачем АТ КБ «ПриватБанк» було направлено лист-претензію [PERSON] про необхідність сплати заборгованості в сумі 8249,51 грн., однак, доказів на підтвердження того, що адресат отримав лист-претензію позивача, - матеріали справи не містять. Окремо, слід звернути увагу на те, що з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що борг [PERSON], після її смерті, продовжував збільшуватись до 28.11.2017 р. та актуального розрахунку заборгованості станом на день смерті боржника суду не надано. Оскільки, зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому ч.2 ст.1282 ЦК України. Саме на підставі норм статей 1281,1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємця. Так, згідно із ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям в натурі. Разом із тим положення вказаної норми застосовується у випадку дотримання кредитором норм ст.1281 ЦК України, щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Згідно із ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. При цьому, за змістом цієї статті ЦК України не зобов'язує учасників спадкових правовідносин з'ясовувати наявність усіх боргів, які мав спадкоємець за життя, та всіх кредиторів, які мають право вимоги за такими боргами. Єдиним обов'язком правонаступника є повідомлення кредиторів спадкодавця про відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1281 ЦКУ), і лише якщо правонаступник знає про наявність таких кредиторів і має їхні координати. Посилання в ст. 1281 ЦК України про необізнаність пред'явлення кредиторами претензій до спадкоємців не означає, що кредитори зобов'язані повідомляти спадкоємців про наявність вимог спадщини безпосередньо. Таке повідомлення може бути зроблено через нотаріальну контору, згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. ( п.189). Встановлені законом строки для пред'явлення претензій кредиторами не є строками позовної давності, на ці строки не розповсюджуються норми ст.ст. 259, 263, 264 ЦК України, які регулюють питання зміни, зупинення або переривання строків позовної давності. Непред'явлення кредиторами у встановлені ст. 1281 ЦК України претензій погашає належні їм права вимоги, в той час як сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Крім того, виходячи з того, що лист претензію до Третьої Полтавської державної нотаріальної контори було направлено 27.02.2017 року, та з листа Першої Полтавської державної нотаріальної контори 30.03.2017 року за №616/02-14 про смерть позичальника та відкриття спадкової справи позивачу було достеменно відомо, однак з листом-претензією звернувся до відповідача лише в жовтні 2017 року, а з позовом до суду - в грудні 2018 року, тобто через більше ніж рік після направлення претензії відповідачу. Крім того, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що позовна заява не містить обґрунтувань, що відповідач знав про борги спадкодавця, і такі обставини не доводилися позивачем в суді. Серед іншого, слід зазначити про те, що станом на березень 2017 року позивачу достеменно було відомо про смерть позичальника, однак з позовом до суду з вимогами до відповідача, останній звернувся лише в грудні 2018 року, тобто з пропуском строків, передбачених ст. 1281 ЦК України. Частиною 4 статті 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Оскільки, кредитор пред'явив свої вимоги до спадкоємця, з порушенням строків, встановлених ст. 1281 ЦК України, які є присічними, що згідно з ч. 4 даної статті, позбавляє його права вимоги до відповідача. Крім того, суд звертає увагу сторони позивача на те, що встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право, а не є строками позовної давності. Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки, це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє субєктивне право. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року (справа №522/407/15-ц, провадження №14-53 цс 18) зазначила, що поняття «строк предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Оскільки зі смертю позичальника зобовязання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки предявлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК, які визначають преклюзивні строки предявлення таких вимог. Вимога може бути предявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст. 1281 ЦК України, приймає претензії кредиторів від спадкодавця. Разом з тим, оскільки АТ КБ «ПриватБанк», як кредитор, заявив вимоги до спадкоємців померлого боржника шляхом направлення претензії кредитора на адресу Третьої Полтавської державної нотаріальної контори 27.02.2017 року, до спадкоємця відповідача [PERSON] у жовтні 2017 року, тобто із пропуском строків встановлених ст.1281 ЦК України, суд уважає що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним.

Outcome: dismissed