Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Представник позивача - адвокат Маляр Н.В. звернулась до суду з позовом до Токмацької міської ради, в якому просить визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позов обґрунтовує тим, що [INFO] [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщину, до складу якої увійшло спірне нерухоме майно. За життя [PERSON] склав заповіт, яким заповів все належне йому майно позивачу. Позивач прийняла спадщину та звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав. У видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом нотаріус відмовив у зв`язку з тим, що правовстановлюючим документом на спірний житловий будинок є договір-купівлі продажу, який не був нотаріально посвідчений. Відмова нотаріуса порушує право позивача на спадкування і є підставою для визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала. Представник позивача - адвокат Майсак В.О. у судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача - Токмацької міської ради у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, відзив на позов не надав.. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з`явилась, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила, пояснення щодо позову не надала.. В зв`язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 26.12.2017. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшли всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю за життя. 02 листопада 2016 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів все своє майно позивачу [PERSON] , що підтверджується заповітом від 02.11.2016, який знаходиться у Спадковій справі №152/18. 16 вересня 1998 року між третьою особою [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] на Товарній біржі «Українська» укладений договір купівлі-продажу нерухомості. Відповідно до умов договору [PERSON] відчужила, а [PERSON] набув право власності на домоволодіння [ADDRESS] . Ціна договору становила 3 269 гривень. Договір зареєстрований Товарною біржою «Українська» за №22168. На час укладення спірного договору його сторони були членами Товарної біржі «Українська» згідно з рішенням біржі №22168 від 16 вересня 1998 року. Вище вказані обставини підтверджені договором купівлі-продажу нерухомості. Право власності спадкодавця [PERSON] на спірний житловий будинок зареєстроване Пологівським бюро технічної інвентаризації за №6817, що підтверджується реєстраційним посвідченням. Позивач прийняла спадщину, подавши 20.06.2018 нотаріусу Токмацької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, що підтверджується її заявою, яка знаходиться у Спадковій справі №152/18. Позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем [PERSON] , який прийняв спадщину у встановленому законом порядку. 23 жовтня 2018 року позивач звернулась до державного нотаріуса Токмацької державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] . Нотаріус встановив, що правовстановлюючим документом на спадкове майно є договір купівлі-продажу житлового будинку від 16.09.1998, укладений та зареєстрований Товарною біржею «Українська», який не був нотаріально посвідчений. За цієї обставини нотаріус відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом. Вказані обставини підтверджуються постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.10.2018 №1381/02-31. Відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину порушує право позивача [PERSON] на спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та є підставою для визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно відповідно до ст.392 ЦК України. Таким чином, вирішальним у цій справі є вирішення питання про належність спірного нерухомого майна на праві власності спадкодавцю [PERSON] . Згідно з ч.1 ст.27 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон №1952-IV), правовстановлюючими документами, які підтверджують право власності, є: (1) укладений в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; (2) свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданий нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; (3) свідоцтво про право на спадщину, виданий нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; (4) видане нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; (5) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; (6) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дублікат; (7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; (8) державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею, видані до 1 січня 2013 року; (9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; (10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; (11) заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно; (12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; (13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; (13-1) договір, яким встановлюється довірча власність на нерухоме майно, та акт приймання-передачі нерухомого майна, яке є об`єктом довірчої власності; (14) інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.. Цивільно-правовий інститут набуття та виникнення права власності на нерухоме майно в різні періоди по-різному був урегульований на законодавчому рівні. У зв`язку із цим держава задекларувала визнання дійсними прав на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності Законом №1952-IV. Відповідно до положень ч.3 ст.3 Закону №1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦК УРСР, який був чинним на час укладення договору купівлі-продажу нерухомості від 16.09.1998, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст.227 ЦК УРСР визначено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. В той же час, відповідно до частини 2 вищевказаної статті, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Суд встановив, що сторони спірного договору порушили вимоги ч.1 ст.227 ЦК УРСР, не посвідчивши нотаріально договір. Але вони виконали спірний договір, а саме третя особа [PERSON] передала у власність спадкодавцю [PERSON] спірний житловий будинок, а останній прийняв його та сплатив за неї обумовлену договором суму. В той же час обидві сторони ухилились від нотаріального оформлення спірного договору. На час укладання спірного договору питання державної реєстрації об`єктів нерухомості регулювались Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 №121 (далі - Інструкція). Відповідно до п.9 Додатку №1 до Інструкції «Перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна» одним з таких правовстановлюючих документів були договори купівлі-продажу, зареєстровані біржею. В теперішній час зазначена правова норма припинила свою дію, що визначено ч.1 ст.27 Закону №1952-IV. Відповідно до ч.2 ст.227 ЦПК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Як вже було зазначено вище, договір купівлі-продажу нерухомості від 16.09.1998 був зареєстрований Пологівським бюро технічної інвентаризації, що підтверджується реєстраційним посвідченням. Таким чином, суд встановив, що спадкодавець [PERSON] правомірно набув право власності на спірне нерухоме майно. Згідно зі ст.392 ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Статтею 16 ЦК України передбачено, що звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, які виникають у державі, в разі відсутності правовстановлюючого документа юридичний факт набуття нерухомості у власність за зверненням зацікавлених осіб може бути визнаний, а невизнані державою права спадкоємців - захищені в судовому порядку. Суд встановив, що спір виник у зв`язку з відсутністю умов для оформлення спадщини нотаріально. Відповідно до положень п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а при відмові нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що спірне нерухоме майно належало на праві власності спадкодавцю [PERSON] , спадщину за запов ітом після смерті якого прийняла позивач [PERSON] , вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на вказане нерухоме майно є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами, та підлягають задоволенню.

Outcome: approved