Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Представник позивача - адвокат Воротилін Є.М. звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом [PERSON] до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору купівлі - продажу АЕІ N0698590 від 03.04.2002 позивач [PERSON] є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В квітні 2020 року майно позивачу стало відомо, що на вказане майно постановою про арешт АА 951680 від 29.06.2005 Індустріального ВДВС накладено арешт та вказані помилкові дані, а саме те, що власником квартири є інша особа. 24.04.2020 року Індустріальним відділом державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) було відмовлено у заяві про скасування арешту на майно за адресою: [ADDRESS] та внесення коректних відомостей. Встановити підстави накладання арешту не виявляється можливим, оскільки виконавчі провадження та журнали реєстрації виконавчих проваджень, на даний час знищені, а заборони були внесені до реєстру в 2006 році. Враховуючи наведене, а також те, що саме позивач не може в повній мірі реалізувати право на власність надане Конституцією України, існує необхідність в судовому порядку зняти арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] , оскільки власником квартири за адресою: [ADDRESS] є позивач - [PERSON] , а не [PERSON] . Враховуючи наведене, позивач просить: скасувати арешт майна, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , накладений в рамках виконавчого провадження №АА951680 від 29.06.2005; виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 07.07.2005 року за N02162693 про арешт квартири [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 17 червня 2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача [PERSON] - адвокат Воротилін Є.М. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, Також зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника відповідача та ухвалення заочного рішення. Представник відповідача - Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надав, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши думку представника позивача, розглянувши подані стороною документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення сторін по справі, вважає що позов підлягає задоволенню з наступник підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі - продажу, посвідченого державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори Леон І.О. 03.04.2002 року та зареєстрованого в реєстрі за № 5-249, позивач [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 17.07.2020 року внесено запис № 37861540 про реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу № 5-249, виданого 03.04.2002 року за [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 07.07.2005 року, на підставі постанови про арешт, серії АА № 951680, виданої 29.06.2005 року, Індустріальним ВДВС, [PERSON] , зроблено запис № 37861616 про обтяження - арешт квартири [ADDRESS] , та зазначено, що особою, майно/права якої обтяжуються є [PERSON] . Відомості про реєстрацію до 01.01.2013 року: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 2162693, 07.07.2005 15:15:32, реєстратор: Шоста дніпровська державна нотаріальна контора, Дніпровський міський нотаріальний округ. 22.04.2020 року позивач звернувся до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про скасування арешту на майно за адресою: [ADDRESS] та внесення коректних відомостей щодо власника вказаного майна. Отже, власником нерухомого майна - квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON] , тоді як арешт накладено на нерухоме майно [PERSON] . Згідно з листом начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 24.04.2020 року № 21157, в АСВП відсутні будь-які відомості про виконавче провадження щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Надати більш детальну інформацію не має можливості, оскільки виконавче провадження знищено, на підставі п. 3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої влади від 05.07.1999 року, яким передбачено, що строк зберігання переданих до архіву виконавчих проваджень становить три роки від дати відмови у відкритті виконавчого провадження або дати завершення виконавчого провадження. Враховуючи наведене, а також відсутність відомостей про виконавче провадження, в рамках якого постановою про арешт серії та номер: АА 951680 від 29.06.2020 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , можливо дійти висновку про закінчення даного виконавчого провадження. Статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Порядок зняття арешту з майна закріплений Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини передбачені в частині четвертій вказаної норми Закону. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Важливим в даних правовідносинах є те, що Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, в якій закріплено порядок вирішення спорів, що виникають між органом державної виконавчої служби та особою, яка не є боржником у виконавчому провадженні, з приводу накладення арешту на майно особи. Проте, зі скаргою у виконавчому провадженні мають право звернутись сторони виконавчого провадження (стаття 447 ЦПК України). Однак, відповідно до матеріалів справи позивач не є стороною виконавчого провадження, яке взагалі відсутнє на виконанні у відповідача, що є підставою для вирішення спору із застосуванням положень Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, положеннями статей 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, визначено, що кожній особі гарантовано право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, зокрема, власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Як встановлено судом, державним виконавцем, під час закінчення виконавчого провадження, не вирішено питання про зняття арешту з майна. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що іншої ефективної процедури для захисту прав позивача, в даних правовідносинах, не передбачено, а тому позовні вимоги [PERSON] до Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про зняття арешту з майна, підлягають задоволенню.

Outcome: approved