Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 3 955 448 грн. 85 коп., моральну шкоду в розмірі 102 048 грн. 82 коп., та судові витрати в розмірі 9600 грн. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. 18.07.2015 року позивач позичив відповідачу 120 000 доларів США, на підтвердження чого надав відповідну розписку на строк до 18.07.2016 року. Позивач знайомий з відповідачем більше 10 років, тому будучи добре знайомими, та знаючи, що відповідач є матеріально забезпеченою особою, має постійний дохід, тому в другий раз 25.09.2016 року позивач позичив відповідачу кошти в розмірі 30 000 доларів США на строк до 25.09.2017 року. Загальна сума позичених коштів становить 150 000 доларів США, що на момент подачі позову за курсом НБУ становить 3 955 448,85 грн. На момент подачі позову, відповідач вказаний борг не повернув, та не виявив жодних намірів та спроб щодо погашення наявної суми заборгованості. Разом з тим, умисне неповернення боргу спричинило позивачу душевні хвилювання. В розписках не було передбачено ніяких санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язання щодо повернення коштів, проте протягом всього часу позивач потерпав від незручностей, спричинених несвоєчасним отриманням назад коштів, які він надавав у борг. Тому позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 102 048,82 грн. за несвоєчасне повернення загальної суми боргу. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та/або його представник в судове засідання не з'явились, повідомлені належним чином та своєчасно, причину неявку суду не повідомили, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило, в минулому судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги не визнала, та просила відмовити в задоволенні позову, оскільки на період складання однієї розписки відповідач знаходився в РФ. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Ч. 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики, як встановлено ст. 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять раз перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми. Так, в судовому засіданні встановлено, що 18.07.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якої відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти в розмірі 120 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 18.07.2015 року. 25.09.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якої відповідач отримав у позику від позивача грошові кошти в розмірі 30 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 25.03.2017 року. 18.07.2015 року та 25.09.2016 року на підтвердження своїх боргових зобов'язань, відповідачем були надані розписки позивачу. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірному правочині між позивачем та відповідачем винятки з цього правила не встановлювались. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши договори позики, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню позики. Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Позивач в своєму позові зазначає, що сума боргу за вказаними договорами позики складає 150 000,00 доларів США. Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що зазначені договори позики не оскаржені, але зазначила, що відповідач за період з 05.07.2015 року по 27.07.2015 року знаходився у м. Москва, проте належних доказів, що вказана розписка не підписувалась відповідачем до суду надано не було. При цьому представник відповідача не заперечує, що зазначені грошові кошти були отримані відповідачем, і те, що від нього одержані розписки, але вони складені в інший час. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. Відповідачем або його представником до суду не надано жодних доказів, що вказані договори позики були укладені іншою особою, та що він вказані кошти від позивача не отримував. А позивачем як доказ по справі були надані до суду договори позики на підтвердження своїх позовних вимог, які недійсними не визнавались, та їх нікчемність не встановлена законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, наданих учасниками справи. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Таким чином, при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Але, представник в своєму позові просить перерахувати суму боргу на день подачі позову до суду. Враховуючи, що позика була надана в доларах США, а офіційний курс НБУ станом на 22.05.2017 року становить за 1 долар США - 2636,9659 грн., тому сума заборгованості станом на 22.05.2017 року складає 3 955 448 грн. 85 коп. Таким чином, судом встановлено, що вимоги договорів позики відповідачем належним чином не виконані, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за договорами позики є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральності шкоди, то слід зазначити, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписки не містять інформації про те, що сторони домовилися про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушенням виконання зобов'язання. Беручи до уваги положення ст. 23 ЦК України, та той факт, що між сторонами виникли договірні відносини, тому зобов'язання щодо повернення позики, як підстава стягнення моральної шкоди можливе у випадку якщо таке відшкодування передбачено договором. В даному випадку укладені між сторонами договори позики не передбачають відшкодування моральної шкоди за даним видом правовідносин, оскільки вони є договірними, а не деліктними, а тому в задоволенні даної позовної вимоги суд відмовляє. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial