Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-25 00:00:00

Представник позивача - адвокат Калініченко А.В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу (біржового контракту) б/н від 23.01.2001 року відносно квартири [ADDRESS] . Позов мотивував тим, що договір купівлі-продажу був зареєстрований на Азовській універсальній товарній біржі 23.01.2001 року та зареєстрований за номером №М-92. Умови договору сторони виконали в повному обсязі, однак позивач право власності у встановленому законом порядку не зареєструвала. [PERSON] звернувся до нотаріуса для укладання договору купівлі-продажу квартири, проте нотаріус йому відмовив у зв`язку з тим, що вказана квартира належить позивачу на підставі біржового контракту, який не є належним документом, підтверджуючим право власності. У звязку з чим, позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом. 05.08.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області вказаний позов залишено без руху. 05.09.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання. 28.11.2019 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області закрите підготовче засідання, призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник адвокат Калініченко А.В. надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про день розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2\~ст.\~247\~ЦПК\~України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , 23.01.2001 року на Азовській універсальній товарній біржі було укладено біржовий контракт №М-92 (договір купівлі-продажу), за яким [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . /а.с.4/. Цим договором підтверджується той факт, що розрахунки між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] проведені повністю, претензій вони не мають. Тобто, позивач повністю виконав умови домовленості за угодою: сплатив продавцю належну суму. Відповідно технічного паспорту, виданого ДКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», на однокімнатна квартира, загальною площею 23,11 кв.м, житловою площею 11,8 кв.8, розташована за адресою: [ADDRESS] , власником вказаний [PERSON] /а.с.5-6/. Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 202115115 від 27.02.2020 року квартира, загальною площею 23,11 кв.м, житловою площею 11,8 кв.8, розташована за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2027604214123) /а.с. 49-50/ Відповідно до\~ст. 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). З матеріалів справи встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири (біржовий контракт № 50) від 26 жовтня 1995 року, укладений між продавцем\~\~[PERSON] та покупцем\~\~[PERSON] та зареєстрований у Маріупольському міському бюро технічної інвентаризації, нотаріально посвідчений не був. Відповідно до\~ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року\~нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою\~статті 48 цього Кодексу. За вимогами частини 2\~ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року\~по недійсній угоді кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до частини 2\~ст.47 ЦК УРСР від 18 липня 1963 р., який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірної квартири, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4\~постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»\~(із змінами згідно з\~постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2\~ст. 47 ЦК\~за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями\~105,114 ЦК). Відповідно до\~ст. 224 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року\~за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як було встановлено, при укладенні біржового контракту усі вимоги були виконані повністю, претензій до позивача (покупця за контрактом) продавець не мав. Позивач вважала, що укладений договір є законним, оскільки згідно\~ст. 15 Закону України від 10.12.1991 року № 1956-XII «Про товарну біржу»\~угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Проте нещодавно позивач дізнався, що укладений між ним та відповідачем договір потребує обов`язкового нотаріального посвідчення. Згідно п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого\~наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 7 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно. Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, що договір не був посвідчений нотаріально в зв`язку із неправильним тлумаченням на той час\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог\~ст. 227 ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до п. 4\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 1 січня 2004\~року, Цивільний кодекс України\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності\~Цивільним кодексом України, положення цього\~Кодексу\~застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Крім того, згідно\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів. Відповідно до\~ст. 334 ЦК України\~право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Вище приведені обставини та факти у їх сукупності дають суду можливість зробити висновок про те, що в ході судового розгляду справи позивачем були обґрунтовані обставини, на які він посилався як на підстави своїх вимог, їм надані належні докази на підтвердження факту укладення угоди, її виконання, матеріали справи містять відомості, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог\~\~ [PERSON] . Оскільки позивач не наполягав на стягненні сплаченого судового збору, стягнення його з відповідача суд вважає недоцільним.

Outcome: approved