Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання права власності на квартиру. Мотивувала тим, що 05.11.2004 року між [PERSON] (мати позивача) та ДПТ про СД між ТОВ «АРС-ДІМ» та ПП «ВЕСТ-МІМ» укладено Договір на дольову участь в будівництві будинку. 13.05.2005 року між [PERSON]Й та позивачем укладено Договір відступлення права вимоги (цесії), згідно з яким до позивача переходять права замовника, які передбачені Договором на пайову участь у будівництві будинку від 05.11.2004 року. 10.06.2008 року Приватним підприємством «АРС-ДІМ» передано позивачу за [PERSON] приймання-передачі приміщення. [PERSON] п.2 вказаного [PERSON] «вартість Приміщення на момент складання даного акта є повністю оплаченою Замовником». Також, на підтвердження факту оплати коштів за багато років до реєстрації шлюбу наявні банківські квитанції. В порушення п. 4.1. Договору, виконавець прострочив введення в експлуатацію будинку (по плану третій квартал 2006 року) і виконав свої зобовязання з прострочкою внаслідок чого позивач отримав свідоцтво про право власності 27.02.2010 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. 06.10.2009р. між позивачем та відповідачем укладено шлюб. Оскільки майно придбано до шлюбу, оплачено за особисті кошти позивача до реєстрації шлюбу, то вказане майно є особистою приватною власністю позивача. Тому якщо квартира була оплачена до укладення шлюбу між сторонами, а також оплачувалась за кошти особисті приватні кошти, то право спільної сумісної власності на таке майно у відповідача не виникло, а отже вказана квартира належить виключно позивачу та є його особистою власністю. Тому просила суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS]. В судовому представник позивача заявлені вимоги підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання позов визнала, пояснила, що не надавала кошти на виплату квартири. Заслухавши представника позивача та відповідача, дослідивши\~\~матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 05.11.2004 року між ДПТ про СД між ТОВ «АРС-ДІМ», ПП «ВЕСТ-МІМ» та [PERSON] укладено договір на дольову участь в будівництві будинку (а.с.5-6). 13.05.2005 року між [PERSON]Й та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого до [PERSON] переходять права замовника, які передбачені договором на пайову участь у будівництві будинку від 05.11.2004 року (а.с.7-8). [PERSON] приймання-передачі приміщення від 10.06.2008 року приватним підприємством «АРС-ДІМ» передано [PERSON] квартиру № 14 загальною площею 47,2 м.кв. в багатоповерховому житловому будинку який знаходиться по вул. Надрічна, 223 в м. Івано-Франківськ за [PERSON] приймання-передачі приміщення (а.с.9). [PERSON] п.2 вказаного акту, вартість приміщення на момент складання даного акта є повністю оплаченою замовником, що підтверджується також і копіями квитанцій, які містяться в матеріалах справи (а.с.14-21). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. [PERSON] ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо), виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. На підставі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. 06.10.2009 року Відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції 06.10.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (а.с.22), який рішенням Івано-Франківського міського суду від 22.03.2017 року розірвано (а.с.23-24). Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). [PERSON] ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.11). Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності від 27.02.2010 року. [PERSON] з п.4.1 договору на дольову участь в будівництві будинку від 05.11.2004 року, виконавець зобовязується у відповідності до затвердженої проектно-кошторисної документації виконати будівельно-монтажні та пусконалагоджувані роботи у відповідності з будівельними нормами й правилами і ввести обєкт в експлуатацію в другому кварталі 2006 року. Однак як вбачається з листа ТОВ «АРС-ДІМ» № 26-11/04-19 від 26.11.2004 року термін введення обєкта в експлуатацію на час форс-мажорних обставин перенесли (а.с.13). Внаслідок цього [PERSON] отримав свідоцтво про право власності 27.02.2010 року. Таким чином, оскільки майно придбано до шлюбу, оплачено за особисті кошти позивача до реєстрації шлюбу, то вказане майно є особистою приватною власністю позивача. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, висловленої 01.07.2016 р. у справі № 6-612-цс15 для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд зобовязаний установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. [PERSON] з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки визнання позову відповідачем є безумовним, не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд, переконавшись у правильному розумінні відповідачем змісту обставин справи, відсутності сумнівів у добровільності та істинності позиції останнього з цього приводу, приходить до висновку про те, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved