Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] акціонерного товариства [PERSON] банк «Приват Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 12.01.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 2500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, відповідач порушив виконання своїх зобовязань в частині погашення кредиту та сплати процентів згідно з Умовами кредитування. Оскільки відповідач добровільно не погасив суму боргу, то позивач звернувся до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в розмірі 90369 грн. 01 коп., із яких: заборгованість за кредитом в розмірі 4794 грн. 37 коп., заборгованість по процентам за користуванням кредитом в розмірі 77695 грн. 16 коп.; заборгованість за пенею та комісією 3100 грн., а також штраф (фіксована частина) - 500 грн. та штраф (процентна складова) 4279 грн. 48 коп. В судове засідання представник позивача не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду разом позовом надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача та надання згоди на заочний розгляд справи. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях вказала, що позовні вимоги не визнає, так як їх розмір не відповідає дійсному, крім того вказала, що в позові слід відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності, надала свої заперечення в письмовому вигляді. Вказала, що користувалася кредитною карткою, та своєчасно здійснювала погашення кредиту. Згодом отримала зарплатну картку в «ПриватБанк», та за два місяці не змогла отримати свою заробітну плату, звернулася до банку, де їй було повідомлено, що кошти отримані по заробітній платі банк самостійно списав на погашення кредиту, і на даний час у неї існує заборгованість в розмірі 800 гривень. В цей же день вона сплатила банку вказану заборгованість, шляхом перерахування 1000 грн., та вважала що повністю погасила борг, так як сплатила більшу суму ніж банк вказував про заборгованість. Про те, що в неї існує заборгованість в розмірі 90369,01 грн. дізналася коли отримала позовну заяву з додатками та ухвалу суду про відкриття провадження. Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та наданих доказів, дійшов висновку, що в позові слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 12 січня 2006 року [PERSON] підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банком послуг в ПриватБанку. Крім того встановлено, що відповідач використовувала надані їй кошти, та періодично здійснював погашення зазначеної позики, останній платіж відбувся 04.02.2014 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За змістом статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договору про збільшення позовної давності сторонами не укладалося. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. З матеріалів справи вбачається, що погашень позики відповідач не здійснював після 04.02.2014 року, а останні кошти, що були взяті відповідачем за кредитом відбулося 01.03.2014 року (згідно виписки з банку про детальний рух коштів). Вказані в розрахунку суми погашення кредиту на суму 826,25 грн. - 26.03.2015 року, 13,12 грн. 27.04.2015 року, 13,12 грн. 28.04.2015 року, 472,14 грн. 26.05.2015 року не можуть бути взяті до уваги судом, так як згідно виписки з банку про детальний рух коштів на погашення заборгованості за кредитним договором, що був витребуваний судом, вбачається, що вказані кошти банк самостійно без згоди відповідача списував з її кредитного ліміту на погашення заборгованості, тим самим збільшуючи тіло кредиту. Отже автоматичне погашення простроченої заборгованості не свідчить, про визнання суми кредитної заборгованості і не може слугувати підставою для переривання строку позовної давності. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що звернувшись до суду 05.01.2018 року, позивач пропустив встановлений законодавством строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за договором позики. У зв'язку з тим, що строк позовної давності закінчився, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed