Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги, звернувся до Канівського міськрайонного суду з уточненим в подальшому позовом до відповідача [PERSON] про виселення, зняття з реєстрації та стягнення заборгованості за комунальні послуги. В обґрунтування позовних вимог, зазначила, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. У 2010 році шляхом укладання договору найму з відповідачем, надала відповідачу можливість проживати квартирі, надавши згоду на реєстрацію. Але відповідач, зареєструвавшись у квартирі позивача 21.07.2010 та оселившись у ній, відмовилась укладати письмовий договір найму та сплачувати за найм житла. Протягом всього часу утворилась заборгованість за комунальні послуги, в сумі 17919,32 грн.. Відповідач разом із своїм співмешканцем перешкоджає позивачу володіти та розпоряджатися свою власністю, таким чином фактично укладений між сторонами договір найму виконувався тільки позивачем, відповідач свої зобов'язання не виконала. Просить суд виселити [PERSON], із квартири [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення та зняти її з реєстрації, стягнути з відповідача заборгованість за комунальні послуги в сумі 17919,32 грн.. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі позовні вимоги позивача підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча їй достовірно було відомо про місце та час розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення, причину неявки суду не повідомила. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору міни від 25 травня 2010 року, посвідченого Канівським міським приватним нотаріусом Лагутінською Є.П., зареєстрованого в реєстрі за № 740 та витягу про реєстрацію власності на нерухоме майно, вбачається позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.7). Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] проживає у спірній квартирі на підставі фактичного договору найму від 21.07.2010 року без зазначення строку, про що свідчить довідка адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Черкаській області про реєстрацію відповідача за вказаною адресою (а.с.25) та довідка КП «ЖЕК» виконавчого комітету Канівської міської ради від 22.09.2016 № 183 (а.с.67) про проживання відповідача за цією адресою. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталася до відповідача із вимогою звільнити займану нею квартиру та не перешкоджати їй користуватися власним майном, але вимоги позивача були проігноровані. Так, згідно листа, від 12 вересня 2015 року, представником позивача, було повідомлено відповідача, що в разі не укладення нею договору найму та виконання умов договору, відповідач повинна звільнити квартиру. Але добровільно відповідач квартиру звільняти не бажає, договір найму у зазначений строк не уклала. Відповідно до ст.158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві власності на підставі договору найму жилого приміщення. Згідно ч.2 ст.159 ЖК України жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. Як вбачається з матеріалів справи, 21.07.2010 між позивачем та відповідачем було укладено договір майнового найму квартири [ADDRESS], без зазначення строку дії договору. Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років. Отже судом встановлено, що відповідач [PERSON] з 21.07.2010 по даний час, тобто більше п'яти років, проживає у спірній квартирі, власником якої є позивач [PERSON], на підставі договору найму, строк якого закінчився. Відповідно до ст. 168 ЖК України укладений на визначений строк договір найму житлового приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Відповідно до ст. 169 ЖК України, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. В силу положень ч. 1 ст.785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Неповернення відповідачем квартири позивачу після закінчення терміну дії договору найму порушує його право власності на вільне користування і розпорядження майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод, у здійсненним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. З огляду на викладене, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], яка є власником квартири [ADDRESS] про виселення відповідача [PERSON] без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 169 ЖК України є законним та обґрунтованим, а тому підлягає до задоволення. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про визнання особи померлою Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховног Суду україни від 30.06.2015 (справа №21-1438а15). З огляду на викладене, оцінюючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про зняття [PERSON] з реєстрації у квартирі [ADDRESS], підлягає до задоволення, оскільки поданий разом з вимогою про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Стосовно позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги в сумі 17919,32 грн. судом встановлено, що позивачем не надано суду належних доказів понесених нею фактичних витрат на погашення заборгованості за комунальними послугами по квартирі квартирі [ADDRESS], а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Судові витрати підлягають стягненню відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial