Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Представник комунального підприємства Житлово-комунальний сервіс «Хмельницький» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг, уточнивши який просив стягнути з [PERSON] заборгованість за надані житлово-комунальні послуги в розмірі 6376 гривень 54 копійки. Свій позов обґрунтовували тим, що будинок № 30 по вулиці Прохорівській в м. Одесі належить житловому фонду місцевих Рад та значиться на балансі КП ЖКС «Хмельницький». Квартира № 18 у вказаному будинку є ізольованою, приватизованою, загальною площею 35,80 кв.м, має комунальні зручності: газ, водопровід, каналізацію. Власником даної квартири є [PERSON]. Відповідач в порушення вимог ст.162 ЖК УРСР, не вносить відповідну плату на утримання будинку та будинку та прибудинкової території, за надані комунальні послуги, згідно виписки з особового рахунку [NUMBER] заборгованість складає на 01.02.2015 року 6376,54 гривень, яку в добровільному порядку [PERSON] сплачувати відмовляється, тому вони вимушені звернутися з наступним позовом до суду. В судовому засіданні представник КП ЖКС «Хмельницький» позовні вимоги, викладені в позовній заяві, підтримала, та показала суду, що у відповідності до Статуту, затвердженого рішенням Одеської міської Ради № 4173- У від 09.04.2009 року, КП ЖКС Хмельницький є комунальним підприємством, яке здійснює технічну експлуатацію житлового фонду комунальної власності Одеської територіальної громади. У відповідності з листом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 12/1-64 від 17.05.2007 року, підприємства надавачі житлово-комунальних послуг можуть предявляти вимоги сплати боргу за спожиті житлово-комунальні послуги. Працівниками КП ЖКС «Хмельницькій» встановлено, що в порушення ст.162 Житлового Кодексу Української РСР, відповідач не вносить плату на утримання будинку та прибудинкової території та за надані комунальні послуги, а судовий наказ від 29.10.2014 року, який виданий Малиновським районним судом, скасовано 09 лютого 2015 року. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях позов не визнавав, вказуючи, що дійсно являється власником квартири [ADDRESS], однак з 01.12.2006 року та по сьогоднішній день зареєстрований та фактично мешкає за іншою адресою, а саме [ADDRESS]. Заперечуючи проти позову звернув увагу суду, що саме з 01.12.2006 року не здійснює фактичне споживання житлово-комунальних послуг за вказаною у позові адресою, тому нього не виникає зобовязання з оплати неспожитих послуг на користь виконавця цих послуг позивача. Відповідач вказав, що з 01.12.2006 року отримує та сплачує в повному обсязі житлово-комунальні послуги за адресою реєстрації та споживання, про що відомо керівництву та бухгалтерії позивача. Відповідач наполягав, що позивачем не надано жодного документу, який підтверджував проведення будь-яких робіт з утримання будинку і прибудинкової території, ремонту інженерно-технічних комунікацій. Далі відповідач зазначає, що згідно зі ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. Тобто, якщо б сторона позивача мала б права вимоги, то і в такому випадку сума заборгованості розрахована позивачем за період, що перевищує строк позовної давнини, тому у будь-якому випадку просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, дослідивши інші матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так згідно п.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, власники приватизованого житла в багатоквартирних будинках (до них належать і власники квартир у кооперативних будинках та викуплених квартир) є співвласниками всіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і повинні сплачувати свою частку витрат у загальних витратах на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Статтею 67 Житлового кодексу України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги), береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому законом порядку тарифами. Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» і зазначених вище норм Житлового кодексу України власник квартир та повнолітні особи, які проживають в ній, зобов'язані своєчасно сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за житлово-комунальні послуги вноситься щомісячно. Пунктом 7 «Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, встановлено, що власники квартир багатоквартирних будинків зобов'язані вносити на відповідний рахунок власника будинку плату за обслуговування і ремонт будинку по договору. Якщо договір не був укладений, власник повинен сплачувати спожиті комунальні послуги, згідно чинного законодавства. Ці платежі вносяться щомісяця не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором чи законом не вставлено інші строки. Згідно ст.156,162 ЖК України, власник та члени його сімї зобовязані своєчасно вносити квартирну плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Відповідно до вимог ст.179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обовязковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. П.1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством України та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до положень ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до вимог п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Ч.3 ст. 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, органи місцевого самоврядування встановлюють тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі не нижче економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво (надання). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № 6-615 від 31 травня 1998 року є власником квартири № 18 по вулиці Прохорівській (Хворостіна) в м. Одесі, яка складається з однієї кімнати, загальною площею 35,8 кв.м. Сторонами не оспорюється, що ні відповідач, ні інші особи, у даній квартирі не зареєстровані і не проживають з грудня 2006 року. Згідно матеріалів справи позивач є балансоутримувачем будинку, у якому знаходиться вищезазначена квартира, він утримує цей будинок та прибудинкову територію і надає житлово-комунальні послуги його мешканцям. В судовому засіданні встановлено та не оспорюється всіма учасниками процесу, що договір про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та [PERSON] не підписувався, тому що відповідач вважав його укладення недоцільним, так як фактично не проживає у належній йому на праві власності квартирі, що підтверджується документами, в тому числі відомостями щодо його реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Так ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлює обовязок саме споживача укласти договір про забезпечення житлово-комунальними послугами. Відповідно до ст.11ЦК України однією з підстав цивільних прав та обовязків є правочин. Пунктом 3 ст.202 ЦК України визначено поняття одностороннього правочину. У відповідності з нормами п.5 ст.202 ЦК України до прав та обовязків, які випливають з одностороннього правочину застосовуються норми як до договору. Отже, незважаючи на те, що між відповідачем та КП ЖСК «Хмельницький» не має письмового договору, особи, що є власниками та здійснюють споживання житлово-комунальних послуг, чим фактично проявляють добровільне виявлення, через що у них в звязку з фактичним споживанням житлово-комунальних послуг, тобто одностороннім правочином, виникає зобовязання з оплати спожитих послуг на користь виконавця цих послуг КП ЖКС «Хмельницький». До цього зобовязання застосовуються норми як до договору. В судовому засіданні досліджувався наданий стороною позивача розрахунок заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги нарахований за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] за період з 01.01.2007 року по 01.04.2015 року. Згідно даного розрахунку відповідачу нараховувалося плата за користування холодною водою, згідно з тарифами на одну особу, ліфтом, вивозом сміття, УБПТ (утриманням будинку та прибудинкової території). За період з 01.01.2007 року по 01.04.2015 року за особовим рахунком № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] значиться борг за холодну воду 7,60 гривень, за користування ліфтом 654,43 гривень, за вивіз сміття 6,50 гривень, за утримання будинку та прибудинкової території 5708,01 гривень. Однак, як вбачається з довідки витягу з домової книги про стан сімї та прописку № 938 від 12.01.2007 року виданої будинкоуправління № 110 відділення морської інженерної служби західного морського району Міністерства оборони України, на житловій площі у квартирі [ADDRESS] постійно проживають та зареєстровані дві особи: [PERSON]-[INFO] та [PERSON] [INFO]. Згідно паспорту відповідача він зареєстрований за вказаною адресою і по теперішній час. Таким чином враховуючи, що відповідач постійно проживає за місцем своєї реєстрації, а за місцем знаходження квартири, яка належить йому на праві приватної власності не мешкає, то стороною позивача йому неправомірно нараховувалася плата за користування ліфтом, вивіз сміття, за холодну воду за період з 01.01.2007 року по 01.02.2015 року у загальній сумі 668 гривень 53 копійки. Суд прийшов до висновку, що ці послуги відповідач фактично не міг отримувати, так як отримував їх за місцем реєстрації та фактичного проживання. Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за надання послуг щодо утримання житлового будинку та прибудинкової території за період з 01.01.2007 року по 01.02.2015 року у сумі 5708,01 гривень суд дійшов наступних висновків. Учасниками процесу не оспорюється, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 статті 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного в ньому проживання. Згідно з ч.2 ст. 382 ЦК України 2. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Частина 2 статті 382 ЦК України визначає правовий режим щодо допоміжних приміщень та приміщень загального користування у дво- та багатоквартирному будинку. Зокрема за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції буднику, механічне, електричне, сантехнічне та ніше обладнання за межами квартири або в середині квартири, яке обслуговує більш ніж одну квартиру. Ця норма встановлює порядок користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням. Власники квартир у багатоквартирному житловому будинку зобовязані брати участь у витратах на його утримання, у тому числі допоміжних приміщень будинку. При цьому розмір частки у майні будинку кожного співвласника визначається для кожного з них пропорційно розміру квартири, яка є їхньою власністю. В підтвердження позовних вимог стороною позивача надано докази щодо надання послуг по прибирання прибудинкової території, на якій розташований будинку № 30 по вулиці Прохорівській в м. Одесі, а саме акти виконаних робіт по прибиранню прибудинкової території починаючи з січня 2012 року по квітень 2015 року. Стороною позивача в якості доказів, що підтверджують позовні вимоги про нарахування плати за утримання будинку та прибудинкової території також надано інформацію про виконання робіт в житловому будинку № 30 по вулиці Прохорівська, за період з 2009 року по 01.04.2015 рік, підписаний начальником ПТО КП ЖКС «Хмельницький», протокол громадських слухань мешканців житлового будинку № 30 по вулиці Прохорівській в м. Одесі від 06.09.2011 року, акти виконаних робіт по прибиранню прибудинкової території за період починаючи з січня 2012 року по квітень 2015 року. З цих підстав суд приходить до висновку, що позивачем надавалися послуги відповідачу, повязані з утриманням будинку та прибудинкової території тому є усі підстави для стягнення з них заборгованості за фактично надані позивачем та отримані відповідачем послуги. Суд критично ставиться до правової позиції відповідача в тієї частині, що оскільки він не проживає в квартирі, належній йому на праві власності, то і не винний нести витрати повязані з утриманням житлового будинку та прибудинкової території, оскільки діюче законодавство України не передбачає звільнення власника майна від таких витрати, у звязку з не проживанням у квартирі належній йому на праві власності. Обєкти нерухомого майна, а особливо житлові будинки потребують догляду та несення витрат незалежно від того чи проживаються в них мешканці квартир. Неспроможними є також посилання відповідача щодо неповного, неякісного надання житлово-комунальних послуг, оскільки вони належними та допустимими доказами, зокрема актами-претензіями споживачів, як це передбачено ст.18 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-1У, не підтверджені. Разом з тим, з матеріалів справи видно, що позивач 29.10.2014 року вперше звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, в тому числі заборгованості за оплату послуг повязаних з утриманням будинку та прибудинкової території. Згідно ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною, у спорі, є підставою для відмові у позові. [PERSON] подав до суду заперечення на позовну заяву, в яких просив застосувати строки позовної давності. Згідно наданого розрахунку заборгованості за спожиті відповідачами житлово-комунальні послуги, в межах строку позовної давності підлягає до стягнення сума 2673 гривні 08 копійок (5708,01 3034,93 = 2673,08). Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджується позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог у задоволенні яких відмовлено. Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується і випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору. Як вбачається з довідки № 07/14 [PERSON] має інвалідність ІІ групи безстроково. З цих підстав суд приходить до висновку, що відповідач звільнений від сплати судового збору, тому що є інвалідом ІІ групи, а тому незважаючи на часткове задоволення позову судові витрати не можуть бути стягнуті з нього, як того просить представник позивача. Разом з тим, суд з врахуванням вимог закону вважає за необхідне повернути позивачу сплачений судовий збір.

Outcome: partial