Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Представник позивача 28 лютого 2017 року звернувся з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 13 березня 2013 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 12 363,45 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Зобов'язання за вказаним кредитним договором щодо своєчасного повернення банку грошових коштів за кредитом, відсоткам ті витрат, передбачених договором [PERSON] належним чином не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 06 лютого 2017 року становить 21 566, 93 грн., яка складається з : -7859,32 грн.- заборгованість за кредитом, -3875,54грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, -8802,36 грн. - заборгованість за пенею та комісією, -1029,71 грн. - штраф, передбачений п.2.2 Генеральної угоди. На підставі зазначеного, представник позивача просить суд стягнути вказану суму заборгованості та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 грн. Ухвалою суду від 20 березня 2017 року відкрито провадження у справі. Ухвалами суду розгляд справи було відкладено через неявку відповідача в судове засідання, за клопотанням відповідача [PERSON] тощо. 29 червня 2017 року розгляд справи не відбувся у зв'язку зі слуханням суддею Козловим Ю.В. іншої справи про що міститься відповідна довідка суду. Ухвалою суду від 07 липня 2017 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON] та витребувано з ПАТ КБ «Приватбанк» належним чином завірені копії документів для приєднання до матеріалів справи. Станом на 16 серпня 2017 року вимоги Ухвали суду від 07 липня 2017 року позивачем виконано не було, що стало причиною відкладення розгляду справи за клопотанням представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні. Ухвалою суду від 11 жовтня 2017 року розгляд справи було відкладено за клопотанням представника відповідача у зв'язку з необхідністю ознайомлення з наданими позивачем до суду витребуваних раніше документів. Ухвалою суду від 09 листопада 2017 року розгляд справи відкладено у зв'язку з неявкою сторін в судове засідання. Згідно журналу судового засідання від 14 грудня 2017 року розгляд справи відкладено на 30 січня 2018 року за клопотанням представника у зв'язку із зайнятістю в іншому процесі. Ухвалою суду від 28 серпня 2018 року розгляд справи відкладено у зв'язку з неявкою сторін. Ухвалою суду від 20 вересня 2018 року за клопотанням представника відповідача викликано в судове засідання, що призначене на 18 жовтня 2018 року - бухгалтера ПАТ КБ «Приватбанк». Ухвалою суду від 18 жовтня 2018 року задоволено клопотання представника відповідача щодо витребування доказів. Ухвалою суду від 22 листопада 2018 року розгляд справи відкладено через неявку до суду представника позивача . В судовому засіданні представник позивача - ПАТ КБ «Приватбанк» - Бражник Д.С. підтримав заявлені вимоги, вважав їх обґрунтованими та доведеними належним чином. Просив суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Присутній під час розгляду справи в судовому засіданні його представник - [PERSON] заперечувала проти позову посилаючись на обставини, викладені у письмовому відзиві на позов який міститься в матеріалах справи. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно заяви від 11 жовтня 2007 року, що міститься в матеріалах справи відповідач [PERSON] особисто, за власним бажанням звернувся до банківської установи - ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання кредитних коштів. За згодою сторін останній отримав кредитну картку Універсальна Голд та кредитний ліміт розміром 500 грн. терміном на 2 роки, тобто до 11 жовтня 2009 року. З метою створення сприятливих умов для виконання зобов'язань за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт від 13 березня 2013 року. Згідно цієї угоди сторони досягли згоди стосовно суттєвих умов взаємовідносин. Отже, банк надав [PERSON] строковий кредитний ліміт у розмірі 12 363,46 грн. строком на 36 місяців, тобто з 13 березня 2013 року по 31 березня 2016 року. Відповідач прийняв зобов'язання в узгоджені строки повернути кредитні кошти зі сплатою відсотків у розмірі 1,5 % щомісяця на суму залишку. Своїм підписом відповідач підтвердив свою згоду на приєднання до Умов та правил, підтвердив факт ознайомлення, також погодився, що Генеральна угода разом з наданими позивачем Умовами та правилами, тарифами складають між ним та банком кредитний договір. Твердження представника відповідача про те, що її довіритель [PERSON] фактично не користувався отриманими кредитними коштами не знайшла свого підтвердження при розгляді справи, оскільки в матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за кредитним договором, із якого вбачається рух коштів по картці, у тому числі часткове, періодичне погашення (сплату) кредитних коштів, що підтверджує фактичне виконання угоди про реструктуризацію і визнання існування кредитних зобов'язань. Представник [PERSON], обґрунтовуючи свою позицію щодо відсутності кредитування її довірителя, посилалася на відповіді спеціаліста [PERSON] і наполягала на тому, що кредит відповідач фактично не отримував, оскільки відсутні докази переказу коштів банком на його рахунок відповідно до угоди про реструктуризацію боргу. Позиція представника будувалось на тому, що платіжні документи (меморіальні ордери, платіжні доручення тощо) повинні були підтверджувати надходження коштів на рахунок відповідача. Однак, ця позиція вдається суду непереконливою, оскільки документами, що містяться у справі підтверджується факт підписання відповідачем угоди про реструктуризацію боргу від 13.03.2103 року, згідно якої відповідач безумовно погодився з тим, що борг за кредитним договором від 11 жовтня 2007 року з моменту підписання означеної угоди має узгоджену сторонами суму - 13068.46 гривні і як зазначено вище своїми конклюдентними діями (погашення боргув період до 26.06.2014 року) підтвердив виконання цього договору. Ця угода мала призначення, як пояснила працівник банку [PERSON], сприяння боржнику зі сторони банку виплаті заборгованості по первинному кредиту шляхом оптимізації суми боргу і створенню сприятливих умов для розрахунку з банком. Але відповідач спираючись на процедурні моменти укладення цієї угоди намагається довести, що кредитні зобов'язання через некоректність самої процедури укладення угоди про реструктуризацію не підлягають виконанню. З таким суд не погоджується, оскільки це суперечить засадам зобов'язального права, зокрема його нормам наведеним нижче. Стосовно застосування строку позовної давності, про що зазначає у відзиві представник відповідача по справі, слід зазначити наступне. В судовому засіданні встановлено, що сторонами в момент укладення Генеральної угоди встановлено та узгоджено строк, в межах якого відповідач повинен погасити заборгованість за кредитним договором. Кінцевий термін повернення коштів - до 31 березня 2016 року. Отже, загальний строк позовної давності слід обчислювати з 31 березня 2016 року. Згідно з ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ст.260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Отже, враховуючи, що граничний строк звернення до суду має становити 31 березня 2019 року, а позовну заяву до суду подано 20 лютого 2017 року, - тобто в межах строку позовної давності. Якщо ж застосовувати відрахуввання початку терміну позовної давності за приципом його початку з моменту виникнення у кредитора права вимоги, то цей строк починає свій перебіг з дати останнього платежу боржника на погашення кредитних зобов'язань з 26.06.2014 року і кінець строку позовної давності, у таком у випадку, припадає на дату 26.06.2017 року, яка також не порушена позивачем. Стосовно строку позовної давності щодо нарахування пені, про що зазначає у відзиві представник відповідача слід зауважити, що дійсно ч.2 ст.258 ЦК України передбачено позовну давність в один рік, що застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно наданого позивачем розрахунку початок нарахування пені та комісії відбувалось після дати останнього, здійсненого відповідачем платежу за кредитним договором. Останній платіж за кредитом був здійснений [PERSON] 26 червня 2014 року у розмірі 900,00, отже нарахування пені здійснювалось банком за кожен період прострочення платежу поетапно до 06 лютого 2017 року. В обґрунтування своїх заперечень ані відповідач, ані його представник не надали до суду свій розрахунок заборгованості за кредитом та нарахування пені за певний період часу, тому це заперечення суд вважає не обґрунтованим. Також, в обґрунтування своїх заперечень представник відповідача [PERSON] - [PERSON] звертає увагу на те, що Генеральна угода датована 13 березня 2013 року, а підписана [PERSON] лише 13 травня 2013 року. При дослідженні матеріалів справи судом дійсно встановлено розбіжність між датою укладення сторонами Генеральної угоди - 13 березня 2013 року та дати підпису відповідача - 13 травня 2013 року. Однак, суд розцінює цю розбіжність не інакше як описку, здійснену [PERSON] , оскільки зазначена обставина не впливає на правовідносини, що виникли між сторонами. Згідно розрахунку наданого представником позивача, який міститься в матеріалах справи видно, що позивальник (відповідач) у період з 13 березня 2013 року до моменту підписання ним Генеральної Угоди здійснював відповідні платежі на погашення кредиту, а саме - 16.04.2013 року. Зазначений факт свідчить про ознайомлення [PERSON] з істотними умовами, які були узгоджені сторонами за змістом Генеральної угоди від 13 березня 2013 року і виконання їх до моменту, коли він з невідомих причин припинив виконувати зобов'язання за кредитним договором. Відповідно детального розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 06 лютого 2017 року заборгованість за кредитом становить - 7859,32 грн., заборгованість за процентами (в т.ч. несплачені на прострочену заборгованість) - 3875,54 грн., та комісія у розмірі 8802,36 грн. Також зазначено, що відповідач повинен сплатити окрім заборгованості за кредитним договором також й штраф у розмірі 1029, 71 грн., який передбачено умовами п 2.2 Генеральної угоди від 13 березня 2013 року у разі порушення строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день. Отже, загальна сума позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» становить 21 566,93 грн. Згідно із вимогами ст.ст.6,627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ч.1 ст.634ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вирішуючи питання щодо розміру заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача, суд зазначає наступне. Відповідно до п.2.2 Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 13 березня 2013 року, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 1029,71 грн. починаючи з 32 дня такого порушення. Згідно зі ст.551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У частині 1 ст.549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Конституційний Суд України в рішенні від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Тобто, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року № 347/1910/15ц. На підставі зазначеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача лише пеню та відмовити в задоволенні вимоги про стягнення штрафу, передбаченого умовами Генеральної угоди від 13 березня 2013 року. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» загальну суму заборгованості за кредитним договором, (який за згодою сторін складається з Генеральної угоди від 13 березня 2013 року та Умов, правил та тарифів ) в розмірі 20 537,22 гривень, яка складається з : -7859,32 грн. - заборгованість за кредитом, -3875,54 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, -8802,36 грн.- заборгованості за пенею та комісією, Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial