Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Представник ПАТ «ВТБ Банк» 18.06.2015 року звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. На підтвердження заявлених вимог посилалась на те, що 22 березня 2012 року ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № R53700218318B про видачу кредиту в розмірі 75000 грн. із встановленням 31 % річних на споживчі потреби в інтересах сімї, які боржник зобовязувався повернути в повному обсязі 22.03.2016 року або достроково у випадках, передбачених кредитним договором. Відповідно до п. 3.9 кредитного договору № R53700218318B від 22.03.2012 року, ПАТ «ВТБ Банк» (надалі - Банк) надав відповідачеві кредитні кошти у вказаній сумі шляхом безготівкового перерахування всієї суми кредиту на поточний рахунок позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів № 26255000771765 у Відділенні «Чернівецька регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк». Днем видачі кредиту вважається день безготівкового перерахування коштів. В свою чергу, позичальник, згідно п. 3.4 кредитного договору, повинен був здійснити повернення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними платежами в розмірі згідно з графіком повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг. Датою списання банком щомісячних платежів є 18 число кожного календарного місяця протягом строку кредиту. У разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору позичальник зобовязаний був сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5 % від суми прострочених зобовязань за кожен день прострочки. Крім того, представник позивача вказувала на те, що відповідно до п. 5.2.1 кредитного договору з 19.03.2013 року у позивача виникло право вимоги щодо повернення позичальником в повному обсязі заборгованості по кредиту та нарахованих банком відсотків. Оскільки банк свої зобовязання за кредитним договором № R53700218318B від 22.03.2012 року виконав в повному обсязі, а відповідач неналежним чином виконував взяті на себе грошові зобовязання за спірним кредитним договором, у [PERSON] станом на 02.03.2015 року відповідно до розрахунку позивача виникла заборгованість в сумі 92535,06 грн., що складає: 49296,33 грн. заборгованості по кредиту з них 29864,58 грн. строкова заборгованість по кредиту та 19431,75 грн. прострочена заборгованість по кредиту; 14118,28 грн. загальної заборгованості по сплаті процентів по кредиту з них 13575,61 грн. прострочена заборгованість по сплаті процентів та 542,67 грн. заборгованість за нарахованими процентами за період з 18.02.2015р. по 02.03.2015 р.; 11397,94 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів; 16804,15 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту; 187,36 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів; 276,23 грн. 3% річних за прострочення повернення кредиту; 185,45 грн. інфляційних втрат, нарахованих за порушення зобовязань щодо сплати процентів за користування кредитом; 269,32 грн. інфляційних втрат, нарахованих за порушення зобовязань щодо сплати кредиту. Окрім того, [PERSON] зазначила, що 22.03.2012 року між позивачем та відповідачем за первісним позовом було укладено Договір про відкриття поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів (далі Договір), п. 2 розд. 2 Загальних умов якого передбачав, що Комісійні винагороди, що сплачуються Клієнтом за користування рахунком, встановлюються відповідно до [PERSON] банку, що діють на дату надання Клієнту відповідної послуги. Даний Договір не є похідним чи взаємозалежним від Кредитного договору, оскільки укладався не лише для обслуговування кредиту. 22 березня 2012 року [PERSON] була надана картка та ПІН-код для користування картковим рахунком №26255000771765 з тарифним планом VISA Комерсант R211.5.3, відповідно до якого Банк при перерахуванні 75000 грн. кредитних коштів на картковий рахунок відповідача списав комісійну винагороду в розмірі 11,99 %, що становить 8992,50 грн., від суми, що зараховувалася, а тому фактично відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 66007,50 грн. Разом з тим, на думку представника позивача, у [PERSON] виникло грошове зобовязання щодо повернення кредиту, виходячи із суми перерахованих банком, а не фактично отриманих після списання комісійної винагороди грошових коштів. 22 березня 2016 року представник позивача змінила позовні вимоги шляхом збільшення суми заборгованості, яку банк просив стягнути з [PERSON], зокрема просила стягнути заборгованість в сумі 243642,59 грн., що складає: 2575,59 грн. поточної заборгованості по кредиту, 46720,74 грн. простроченої заборгованості по кредиту, 22910,67 грн. інфляційних втрат, нарахованих за порушення зобовязань щодо сплати кредиту, 1299,45 грн. 3% річних за прострочення повернення кредиту, 28812,29 грн. простроченої заборгованості по сплаті процентів, 1166,90 грн. заборгованості за нарахованими процентами, 8250,92 грн. інфляційних втрат, нарахованих за порушення зобовязань щодо сплати процентів за користування кредитом, 848,22 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів, 131057,80 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту. [PERSON] збільшені позовні вимоги за первісним позовом підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча були належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, однак представник відповідача в своєму клопотанні про зупинення провадження вказав про неможливість своєї участі в судовому засіданні за сімейними обставинами та відповідача - у звязку зі службовою зайнятістю, не надавши при цьому жодних підтверджуючих документів. Зважаючи на те, що [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не надали жодних документів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи без їх участі у звязку з неявкою відповідача та його представника без поважних причин. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за первісним позовом заперечував проти задоволення збільшених позовних вимог з підстав, викладених ним в зустрічній позовній заяві та запереченні до заяви про збільшення позовних вимог. Так, [PERSON] звернувся 04.08.2015 року до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання кредитного договору № R53700218318B від 22.03.2012 року недійсним з тих підстав, що він не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», при його укладенні позичальника було введено в оману і у нього є сумніви щодо належності йому підпису, зробленого в спірному кредитному договорі. Крім того, позивач за зустрічним позовом вказував на те, що умови спірного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, оскільки містять умови про зміни у витратах; враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування додатковими коштами збільшився; є дисбаланс зарахування відсотків та тіла кредиту, що також ставить в тяжке, несправедливе становище споживача в договірних зобовязаннях; графік погашення кредиту взагалі не видавався;невідомо які суми та на які рахунки зараховувалось, що на думку позивача, є несправедливим по відношенню до нього як до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки за бажанням банку; дає право банку вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту; банк без згоди позичальника має право за власним вибором здійснити будь-які дії. [PERSON] в обґрунтування своїх вимог по зустрічному позову зазначив також, що кредитний договір був підписаний із численними порушеннями чинного законодавства України, зокрема: банк не надав йому, як споживачу, перед укладенням договору інформації в письмовій формі про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту; в додатках до первісного позову наявна інформація про умови кредитування та орієнтовану супутню вартість кредиту, де у графі підпис позичальника про ознайомлення значиться підпис невідомої йому особи; сума кредиту в розмірі 75000 грн. не була фактично отримана позичальником в повній мірі на його картковий рахунок. Оскільки [PERSON] отримав 66007,50 грн. замість 75000 грн., то розрахунок заборгованості ПАТ «ВТБ Банк», виходячи з отриманих позичальником 66007,50 грн. кредиту він вважає неправильним. Відсутність інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість всіх послуг, повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, на думку позивача, є важливою, оскільки ознайомившись з останньою, він зміг би вирішити для себе, наскільки справедливі умови кредиту, який йому потенційно міг бути наданий надалі, і чи хоче він взагалі брати кредит у відповідному банку. Проте ці вимоги законодавства були проігноровані та не виконані [PERSON] при укладенні з ним спірного договору. Також посилається на те, що укладений ним кредитний договір є договором приєднання, умови якого він був позбавлений можливості змінити, а Банк посягає на його свободу волевиявлення щодо укладення нових правочинів, змушуючи укладати з кредитодавцем інші договори в порушення п. 2 ст. 14 ЦК України. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] заперечила проти задоволення зустрічних позовних вимог з підстав наявності в спірному кредитному договорі та додатках до нього особистого підпису [PERSON], що свідчить про обізнаність позичальника з умовами кредитного договору, орієнтовною сукупною вартістю кредиту, графіком погашення заборгованості. Крім того, [PERSON] вказала, що під час та після укладення кредитного договору у позичальника не було зауважень чи заперечень з приводу умов договору, розривати його він не мав намірів, а договір не оспорювався ним одразу після підписання та отримання кредиту, тобто сторони досягли згоди з усіх істотних умов спірного договору. Після укладення даного договору позивач за первісним позовом отримав кредитні кошти та приступив до виконання своїх зобовязань за договором, сплачував кредит та нараховані відсотки до 27.06.2014 року. Зазначає, що банк надав в письмовій формі [PERSON] всю необхідну інформацію стосовно умов договору, яка передбачена Законом України «Про захист прав споживачів», про що свідчить його підпис на Інформації про умови кредитування та орієнтовну супутню вартість кредиту, яка є невідємною частиною кредитного договору № R53700218318B від 22.03.2012 року. Також представник ПАТ «ВТБ Банк» вказала, що банк надав кредитні кошти позичальнику в повному обсязі і на підставі норм чинного цивільного законодавства та умов кредитного договору має право вимагати дострокового повернення кредитних коштів та всіх належних банку платежів. Заперечувала щодо доводів [PERSON] з приводу укладення ним договору приєднання, зазначивши, що Банк розглядає письмові заяви та пропозиції клієнтів про зміну істотних умов договору перед його укладенням і у випадку погодження пропозицій (заяв) потенційного клієнта уповноваженою на те посадовою особою банку, вносить відповідні зміни в проект кредитного договору. Що стосується Інформації про умови кредитування та орієнтовну супутню вартість кредиту (далі Інформація), повідомила, що даний документ без додатків має загальний характер та є стандартного змісту для всіх клієнтів [PERSON], однак вся детальна інформація щодо запропонованого кредитодавцем проекту кредитного договору міститься саме в додатках до Інформації, в тому числі графік погашення та орієнтовна сукупна вартість кредиту. Натомість [PERSON] не заперечує факт підписання ним додатків до Інформації, а тому доводи останнього з приводу ненадання йому інформації про умови кредитування є безпідставними. Заслухавши пояснення представника ПАТ «ВТБ Банк», [PERSON] та його представника, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються первісний та зустрічний позови, обєктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 22 березня 2012 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» та фізична особа [PERSON] уклали без забезпечення та комісій кредитний договір № R53700218318B (далі Кредитний договір) про видачу кредиту в розмірі 75000,00 грн. із встановленням 31 % річних за користування кредитними коштами строком до 22.03.2016 року та щомісячною сплатою згідно Графіку ануїтетних платежів (а.с. 14-17, 162-165, т. 1). Відповідно до п.п 1.1.-2.1 Банк зобовязується надати Позичальникові грошові кошти в порядку та на умовах, зазначених в цьому Договорі (надалі Кредит), а Позичальник зобовязується прийняти Кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути [PERSON] Кредит, а також сплатити Проценти за користування Кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені цим Договором. Позичальник зобовязується використати Кредит виключно за таким цільовим призначенням на споживчі потреби в інтересах сімї. Пунктами 3.12-3.13 Кредитного договору передбачено, що підписанням цього Договору Позичальник підтверджує, що він перед укладенням цього договору письмово ознайомлений з інформацією про особу і місцезнаходження [PERSON], про умови кредитування та умови договорів забезпечення, а також про орієнтовну сукупну вартість Кредиту та послуг з оформлення договорів застави та страхування. Позичальник цим підтверджує свою згоду із зазначеними діючими умовами. У рамках цього Договору Позичальнику надаються банківські та супутні послуги, які сплачуються Позичальником відповідно до детального розпису, який міститься в Графіку повернення Кредиту і сплати Процентів та розрахунку вартості сукупних послуг. Згідно із п.п. 3.1, 3.2, 3.4 Постанови Правління НБУ «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року №168 3.1. банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. [PERSON] зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Як вбачається із «Графіку повернення Кредиту і сплати Процентів та розрахунку вартості сукупних послуг до кредитного договору № R53700218318B від 22.03.2012 року»(а.с. 203-204, т. 1), (далі - Графік), «Додатків до Інформації про умови кредитування та орієнтовну супутню вартість» (а.с. 194-195, т. 1), (далі - Додатки), [PERSON] була надана вся необхідна і передбачена чинним законодавством інформація щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту. Крім того, оскільки Графік є невідємною частиною спірного кредитного договору № R53700218318B від 22.03.2012 року, то посилання відповідача про відсутність в спірному кредитному договорі інформації щодо графіку платежів, вартості супутніх послуг, умов відкриття, ведення та закриття банківського рахунку для обслуговування кредиту, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, є надуманими та безпідставними. Також, суд відхиляє доводи [PERSON] відносно того, що він не був ознайомлений із Інформацією, так як її не підписував, через що банк ввів його в оману, не повідомивши всі умови договору споживчого кредиту, передбачені п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від від 12.05.1991 № 1023-XII (далі Закон № 1023-XII), з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Як вбачається із додатків до заяви позивача за зустрічним позовом про вчинення кримінального правопорушення та його особистих пояснень, наданих 30.03.2016 року в судовому засіданні, [PERSON] не заперечує, що підписав Додатки до Інформації, що за своїм змістом аналогічні додаткам до спірного Кредитного договору, які в свою чергу містять всю необхідну інформацію, визначену п. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII. Окрім того, в абзаці 2 ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII вказано, що у разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ч. 7 ст. 15 Закону № 1023-XII наслідком надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації є право споживача на розірвання договору з вимогою про відшкодування завданих йому збитків, а ст.. 23 даного Закону встановлює фінансові санкції для надавача послуг у випадку порушення встановлених Законом № 1023-XII вимог, в тому числі щодо надання інформації. За таких обставин, посилання [PERSON] на порушення ст.. 11 Закону № 1023-XII як підставу для визнання кредитного договору недійсним є помилковим, оскільки предметом зустрічної позовної заяви є не розірвання кредитного договору, а визнання його недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 передбачено, що на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не довів ту обставину, що Банк під час укладення спірного кредитного договору ввів його в оману шляхом ненадання повної інформації про умови кредитування. Разом з тим, суд не бере до уваги доводи відповідача стосовно того, що відсутність його підпису в Інформації дає підстави стверджувати про те, що Банк при укладенні Кредитного договору ввів його в оману, не надавши повну інформацію, так як судом встановлено, що даний документ без додатків до нього має загальний характер та є однакового змісту для всіх потенційних клієнтів [PERSON]. Проте, вся детальна інформація щодо запропонованого окремому клієнту кредитодавцем проекту кредитного договору міститься саме в додатках до Інформації, в тому числі графік погашення та орієнтовна сукупна вартість кредиту. Відповідно до ч. 1-2 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Згідно зі ст.. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Враховуючи ту обставину, що Інформація як окремий документ без додатків, в розумінні ч. 2 ст. 641 ЦК України, є іншою пропозицією, що адресована невизначеному колу осіб, суд дійшов висновку, що оспорюваний документ не є офертою, а тому на підставі ст.. 58 ЦПК України вважає його неналежним доказом. Також, судом встановлено, що [PERSON] був ознайомлений із Додатками до Інформації, про що свідчить його підпис в даних документах та не заперечується самим позивачем за зустрічним позовом. Абзацом 2 ч. 2 ст. 19 Закону № 1023-XII передбачено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відтак, посилання [PERSON] на те, що в діях [PERSON] є нечесна підприємницька практика, є необґрунтованим та безпідставним. Частина 5 ст. 11 Закону № 1023-XII чітко визначає, які положення договорів із споживачами про надання споживчого кредиту можуть вважатися несправедливими, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Також, ч. 10 ст. 11 вищевказаного Закону передбачає, що якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі, в тому числі: іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Судом встановлено, що 05.08.2014 року позивач звернувся до відповідача із листом-вимогою про дострокове погашення кредиту та відсотків за ним через наявність простроченої заборгованості станом на 02.07.2014 року, що підтверджується копією листа-вимоги (а.с. 33, т. 1) та копією довідки про неможливість вручення за вказаною у спірному кредитному договорі адресою рекомендованого повідомлення з відміткою «за терміном зберігання» (а.с. 34, т. 1). Відповідно до п. 5.2.2. спірного кредитного договору Банк має право вимагати від Позичальника здійснити дострокове повернення Кредиту протягом (тридцяти) календарних днів з дати відправлення Позичальнику відповідного повідомлення [PERSON] з вимогою дострокового повернення або у інші строки, передбачені умовами цього Договору. Пунктом 5.2.1 даного договору визначені випадки, в яких банк має право відмовити Позичальнику в наданні Кредиту або вимагати дострокового повернення Кредиту, сплати нарахованих Процентів, можливої неустойки, комісійної винагороди. Даному праву [PERSON] кореспондує обовязок Позичальника здійснити дострокове повернення Кредиту у випадках, передбачених п. 5.2.1. цього Договору, протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати відправлення [PERSON] відповідної вимоги (п. 5.3.9. спірного договору). Будь-які повідомлення, що направляються Сторонами одна одній у звязку з цим Договором, повинні бути викладені у письмовій формі та будуть вважатись поданими належним чином, якщо вони відправлені рекомендованим листом або доставлені особисто на адресу Сторін. Повідомлення вважається надісланим з дати його відправлення однією Стороною іншій за адресою, зазначеною у цьому Договорі (п. 9.2 Кредитного договору). За таких обставин, суд дійшов висновку, що право позивача на звернення до [PERSON] із вимогою про дострокове повернення кредиту та всіх належних відповідно до договору платежів відповідає вимогам чинного законодавства та укладеного з відповідачем спірного договору, а тому не порушує прав відповідача як споживача. Разом з тим, помилковим є посилання [PERSON] на абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України як підставу для звернення із вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, оскільки наявність істотних порушень, визначених положеннями даної статті, дають право сторонам договору лише змінити чи розірвати його. А тому, невідповідність випадків, визначених п. 5.2.2 спірного договору, як підстави для звернення банку до позичальника з вимогою про дострокове виконання грошових зобовязань, положенням абз. 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України не можна вважати несправедливими умовами договору про надання споживчого кредиту. Крім того, судом встановлено, що спірний кредитний договір не забезпечувався, а договір №711534 банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів від 22.03.2012 року (а.с. 167) був підписаний до укладення Кредитного договору, не був похідним від останнього та укладався не лише для обслуговування кредиту. Відтак доводи [PERSON] щодо порушення [PERSON] п. 2 ст. 14 ЦК України шляхом примушування його укласти інший договір з кредитодавцем не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 5.4.1 Кредитного договору визначено права Позичальника, зокрема, відмовитись від одержання Кредиту у повному обсязі до дня надання Кредиту; звертатись до [PERSON] з письмовим клопотанням про зміну та/або доповнення умов цього Договору, в тому числі про зменшення плати за Кредит; отримувати від [PERSON] консультаційні послуги з усіх питань, що стосуються надання та обслуговування Кредиту за цим Договором; достроково повернути кредит у порядку та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Беручи до уваги ту обставину, що позивач за зустрічним позовом не відмовився від укладення кредитного договору № R53700218318B від 22.03.2012 року та виконував його протягом двох років з моменту підписання, що підтверджується наданими [PERSON] виписками по рахунку Позичальника, суду стає очевидним, що при укладенні спірного договору [PERSON] діяв свідомо, вільно, враховував власні інтереси, прийняв рішення про вибір контрагента та вступив з ним в договірні відносини, визначивши при цьому характер правочину і його умови, а тому підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, немає. Враховуючи вищенаведене, зустрічна позовна заява [PERSON] є необґрунтованою та безпідставною, відтак задоволенню не підлягає. Пунктом 3.9 спірного договору передбачено, що Кредит надається шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника, операції за яким можуть здійснюватися з використанням спеціальних платіжних засобів, №26255000771765 у Відділені «Чернівецька Регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767 (далі картковий рахунок). Як вбачається із договору №711534 банківського поточного рахунку для здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів від 22.03.2012 року (а.с. 167, т. 1), Банк відкрив [PERSON] поточний рахунок № 26255000771765 у валюті «гривня» із встановленням Тарифного плану на момент укладення Договору Visa Комерсант R211/5/3, відповідно до п. 2 розд. 2 якого комісійні винагороди, що сплачуються Клієнтом за користування рахунком, платіжними картками, кредитним лімітом, послугами, що надаються клієнту, встановлюються відповідно до [PERSON], що діють на дату надання клієнту відповідної послуги. 22 березня 2012 року позивач надав відповідачу картку та ПІН-код, що підтверджується розпискою держателя картки (а.с.166, т. 1). Відповідно до меморіального ордеру №28829 від 22.03.2012 року (а.с. 207, т. 1) ПАТ «ВТБ Банк», використовуючи транзитний рахунок №29097010203734 у відділенні «Чернівецька регіональна дирекція «ПАТ ВТБ Банк»», здійснив перерахування коштів на картковий рахунок [PERSON] №26255000771765 в сумі 75000 грн. та списав комісійну винагороду в розмірі 11,99% від суми, що зараховувалася, яка становила 8992,50 грн., внаслідок чого Позичальник фактично отримав 66007,50 грн. кредитних коштів, що підтверджується випискою по рахунку (а.с. 161, т. 1) та визнано самим представником ПАТ «ВТБ Банк». Як вбачається із копії тарифного плану (а.с. 72, т. 3) та витягу із протоколу засідання Тарифного (клієнтського) комітету від 29.08.2011 року №63 (а.с.73-74, т. 3), розмір 11,99% вищевказаної комісійної винагороди встановлювався [PERSON] при першому безготівковому поповненні в тарифному плані «Комерсант». Відповідно до п. 1 Загальних умов Договору №711534 від 22.03.2012 року клієнт, укладаючи цей Договір, засвідчує, що ознайомлений і погоджується з усіма умовами обслуговування та користування Рахунком, визначеними у «Правилах відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким здійснюються з використанням спеціальних платіжних засобів, та правилах використання платіжних карток», [PERSON], за якими здійснюється обслуговування банківського продукту, обраного клієнтом за власним бажанням, відповідно до анкети-заяви оформлення банківських продуктів. Перелічені в цьому пункті документи доступні клієнтам для ознайомлення на сайті [PERSON] www.vtb.com.ua та у приміщеннях відділень банку. Стаття 204 ЦК України визначає, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Виходячи із презумпції дійсності правочинів та враховуючи ту обставину, що [PERSON] підписав договір № 711534 від 22.03.2012 року, суд дійшов висновку, що останній погодився із всіма істотними умовами вищезазначеного договору, в тому числі із комісійною винагородою банку за обслуговування карткового рахунку та порядком її сплати. За таких обставин, банк виконав свої вимоги щодо перерахування [PERSON] кредитних коштів в сумі 75000 грн. в повному обсязі, а тому суд відхиляє доводи позивача за зустрічною позовною заявою щодо неналежного виконання банком своїх зобовязань за спірним договором через фактичне отримання меншої суми кредитних коштів, а саме, в розмірі 66007,50 грн. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За умовами ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). На підставі ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Зі змісту ст. 610 ЦК України вбачається, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У разі прострочення Позичальником зобовязань з повернення Кредиту та/або сплати Процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами Договору Позичальник зобовязаний сплатити на користь [PERSON] пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожен день прострочки. Якщо Позичальник самостійно не сплатив на користь [PERSON] пеню, яка передбачена цим пунктом, Банк має право проводити договірне списання пені з Рахунку №29097010203734 у Відділені «Чернівецька регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк», МФО 321767, а також з інших рахунків, які відкриті (будуть відкриті) Позичальником у [PERSON]. При цьому пеня, яка передбачена цим пунктом, сплачується виключно в національній валюті України (п. 7.1. Кредитного договору). Судом встановлено, що в порушення умов Кредитного договору відповідач свої зобовязання належним чином не виконав, внаслідок чого, станом на 16.03.2015 року, [PERSON] має прострочену заборгованість в сумі 243642,59 грн., що складає: 2575,59 грн. поточної заборгованості по кредиту, 46720,74 грн. простроченої заборгованості по кредиту, 22910,67 грн. інфляційних втрат, нарахованих за порушення зобовязань щодо сплати кредиту, 1299,45 грн. 3% річних за прострочення повернення кредиту, 28812,29 грн. простроченої заборгованості по сплаті процентів, 1166,90 грн. заборгованості за нарахованими процентами, 8250,92 грн. інфляційних втрат, нарахованих за порушення зобовязань щодо сплати процентів за користування кредитом, 848,22 грн. 3% річних за прострочення сплати процентів, 131057,80 грн. пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, що підтверджується розрахунком заборгованості представника банку (а.с. 192-197, т.3) та виписками по рахунку відповідача за первісним позовом (а.с. 208-248, т. 1, а.с. 1-254, т. 2, а.с. 1-16, т. 3). За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги за первісним позовом слід задовольнити, стягнувши при цьому з відповідача у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати по оплаті судового збору. Натомість судовий збір, від сплати якого звільнений [PERSON], у звязку з відмовою в задоволенні зустрічної позовної заяви, на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України слід покласти на рахунок держави. На підставі ст.ст. 14, 204, 229-230, 509, 526, 530, 536, 610-612, 625, 627-629, 634, 638, 641, 1048, 1050, 1054 ЦК України, ст.. ст.. 11, 15, 18, 19, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» та

Outcome: approved