Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Кіріченко В.М. звернувся 26 квітня 2018 року до Решетилівського районного суду Полтавської області з позовом про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Як вказує позивач, відповідно до укладеного договору №б/н від 31.05.2011 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 4000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь - який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою». Одночасно з пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п.1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п.1.1.2.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. Власник карти зобов`язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Офердрафту, згідно п.1.1.2.7 Умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5% від суми позову. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому Договором. В порушення умов кредитування відповідач не виконує належним чином зобов`язання, в результаті чого станом на 28.02.2018 року виникла заборгованість в сумі 27451,95 грн, яка складається з наступного: 3307,07 грн - заборгованість за кредитом, 18947,88 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3412,88 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1283,43 грн - штраф (процентна складова). Ухвалою судді Горулька О.М. від 04.05.2018 було відкрито провадження по даній справі та призначено справу до розгляду на 30.11.2018. 31 травня 2018 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками, в якому відповідач заперечив проти позовних вимог оскільки позивачем подано позов після спливу позовної давності; між сторонами ніколи не укладався договір у письмовій формі; не відкрито поточний рахунок на ім`я позичальника [PERSON] , що є істотною умовою та передбачено ч.1 ст. 1066 ЦК України; усний договір не містить істотних умов, притаманних споживчому кредитуванню; позивачем в односторонньому порядку змінювалися умови усного договору б/н від 31.05.2011 в порушення чинного законодавства України; письмовий документ під назвою розрахунок заборгованості не можу вважатися належним та допустимим доказом щодо неналежного виконання зобов`язань відповідача, а лише ґрунтується на особистих припущеннях позивача. Крім цього [PERSON] повідомив, що існує рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 07.12.2015 у справі №9878/2015, яким постановленого стягнути з нього на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором від 31.05.2011 в сумі 12633,84 грн (т.1, а.с.54-60, 62). 30 липня 2018 року на електронну адресу суду та 15 серпня 2018 року на поштову адресу суду від представника позивача Гаренко Н.В. надійшла відповідь на відзив з додатками в якій вона зазначила щодо форми кредитного договору - укладення договору здійснюється за принципом укладення між банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 ЦК України). Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Підписавши заяву, Банк та клієнти приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Стосовно наданих банком доказів укладення кредитного договору - банком надані такі докази, які підтверджують факт укладання кредитного договору та наявність невиконаних кредитних зобов`язань: копія кредитного договору, розрахунок заборгованості, копія паспорта відповідача, за яким був оформлений кредитний договір, виписка по рахунку, фото клієнта з карткою. Щодо ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг - позивачем надана до суду копія анкети - заяви від 31.05.2011 року, в якій зазначені персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки, відповідачем вказана інформація заповнювалася щодо себе особисто. Також до позовної заяви долучено «Довідку про умови кредитування» з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій, штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговоренні всі істотні умови. Щодо підвищення процентної ставки - під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка по кредиту в розмірі 2,5% в місяць або 30% на рік, далі процентна ставка не змінювалася, що підтверджується розрахунком заборгованості. Щодо рішення третейського суду - третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Щодо строків позовної давності - відповідно п.1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Відповідно до правил користування карткою строк дії картки вказано на лицьовій стороні картки (місяць та рік). Картка діє до останнього дня вказаного місяця. Отже строк випущеної картки до останнього дня 02.2015 року. Позивач звернувся з позовом до відповідача 20.04.2018 року - до спливу позовної давності. Зважаючи на викладене, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (т.1, а.с.а.с.66-84, 85-103) Ухвалою судді Лизенко І.В. від 07 травня 2019 року, яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 р. №175/о/15-19 строком на один рік, справу прийнято до свого провадження та відкрито спрощене позовне провадження у справі. 27 травня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача [PERSON] , за змістом подібний поданому 31 травня 2018 року, в якому відповідач просив застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні позову (т.1, а.с.116-126) 27 червня 2019 року від представника позивача Гаренко Н.В. надійшла відповідь на відзив з додатками(т.1, а.с.131-145). 26 червня 2019 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості в якому він зазначив, що рішення Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 07.12.2015 у справі №9878/2015, яким постановленого стягнути з нього на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за договором від 31.05.2011 в сумі 12633,84 грн, набрало законної сили 07 грудня 2015 року. Відповідно до цього рішення кредитний договір припинив свою дію. Тому позивач намагається повторно стягнути вказану заборгованість. Крім цього право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після визначеного договором строку кредитування і всі нарахування процентів після 30.09.2011 року позивачем є незаконними (т.1, а.с.147-153). У зв`язку із закінченням терміну відрядження судді Лизенко І.В. дана справа в порядку ст. 33 ЦПК України передана на розгляд судді Решетилівського районного суду Полтавської області Зіненка Ю.В. Ухвалою судді Зіненка Ю.В. від 05 серпня 2020 року було відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче засідання на 03 вересня 2020 року. Підготовче провадження було закрито ухвалою суду від 03.09.2020 та призначено справу до судового розгляду по суті на 13 жовтня 2021 року. В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався з різних підстав. У судовому засіданні 06 квітня 2021 року відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. В матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за відсутності позивача (т.1, а.с.41) Суд, заслухавши пояснення та доводи відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Cудом встановлено, що 31 травня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та відповідачем [PERSON] шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредитну картку (т.1, а.с.7). У анкеті - заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Також, крім анкети-заяви, відповідач [PERSON] особисто підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якій зазначено, зокрема відсоткова ставка за кредитом - 2,5% щомісячно, розмір комісії, пені та штрафів за порушення кредитних зобов`язань тощо. В цій же довідці відповідач власним підписом підтвердив, що «З фінансовими умовами надання кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів ознайомлений» (а.с.8). До анкети - заяви банком додано копію витягу з Умов і правил надання банківських послуг (а.с.9-32). Даний витяг не містить підпису відповідача. Відповідно до наданої позивачем інформації відповідачу [PERSON] на підставі кредитного договору від 31.05.2011 було видано кредитну картку № [NUMBER] , зі строком дії картки до останнього дня 02.2015 (а.с.100). Факт отримання відповідачем [PERSON] кредитної картки «Універсальна» зафіксовано його фотографуванням (а.с.97). Відповідно до довідки Приватбанк про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта [PERSON] (картрахунок [NUMBER] від 31.05.2011): старт карткового рахунку 31.05.2011, SAMDN50000045453062, [NUMBER] , встановлений кредитний ліміт 300,00 грн; 31.05.2011 кредитний ліміт збільшено до 4000,00 грн; 15.11.2011 кредитний ліміт знижено до 3640,00 грн; 28.03.2012 кредитний ліміт знижено до 3310,00 грн (а.с.144). Відповідно до виписки по кредитній картці [PERSON] , останній користувався наданою карткою, знімаючи готівкові кошти та поповнюючи свій рахунок. Так, за період з 31 травня 2011 року по 24 червня 2011 року відповідачем шляхом зняття готівки та покупки товарів було використано кредитних коштів на загальну суму 3818,00 грн (а.с.75-76). Враховуючи це, суд не приймає посилання відповідача з приводу неправомірності підвищення кредитного ліміту до 4000,00 грн, оскільки використавши суму поза межами бажаного кредитного ліміту, зазначеного відповідачем в анкеті - заяві в розмірі 3000,00 грн, відповідач фактично погодився на запропоновані банком умови. Щодо посилання відповідача [PERSON] на те, що виписка по картковому рахунку не є належним доказом по справі, оскільки не містить всіх обов`язкових реквізитів, передбачених нормативно - правовими актами, суд зазначає наступне. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання господарських операції і стали підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах віднесені: касові, банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок та ін. Отже банківська виписка про стан рахунку, яка містить всі необхідні дані для ідентифікації боржника, дати здійснення операцій, код валюти тощо, між банком та відповідачем [PERSON] , є належним та допустимим доказом в даній справі, який підтверджує факт користування кредитними коштами. Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості, у відповідача [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 28.02.2018 року виникла заборгованість в сумі 27451,95 грн, яка складається з наступного: 3307,07 грн - заборгованість за кредитом, 18947,88 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3412,88 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 1283,43 грн - штраф (процентна складова). Суд погоджується з тим, що даний розрахунок не є первинним документом, як зазначив відповідач [PERSON] , проте вказана в ньому сума заборгованості за кредитом в розмірі 27451,95 грн не спростована відповідачем, як і не було надано іншого розрахунку заборгованості. Клопотань від сторони відповідача про проведення судової економічної експертизи до суду не надходило. Однак суд не приймає зауваження представника відповідача [PERSON] щодо того, що розрахунок заборгованості не є належним доказом, бо підписаний не уповноваженою на те особою - Кіріченком В.М. , оскільки відповідно до наданої представником позивача копії довіреності, виданої представнику ПАТ КБ «Приватбанк» - юрисконсульту департаменту з супровіду судового та виконавчого провадження ПАТ КБ «Приватбанк» Кіріченку В.М. від 11.09.2017, завіреної належним чином, представнику надається право від імені банку підписувати, подавати пред`являти необхідні документи, посвідчувати своїм підписом копії документів тощо (звор. а.с.34). Таким чином, вказаний розрахунок заборгованості за договором №б/н від 31.05.2011 в частині заборгованості за кредитом [PERSON] в сумі 27451,95 грн, приймається судом до уваги. Рішенням Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 07 грудня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором № SAMDN50000045453062 від 31.05.2011 в сумі 12633,84 грн (т.1, а.с.62). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як на підставу своїх позовних вимог про погашення заборгованості за договором, позивач посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», які не були підписані відповідачем [PERSON] . При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позовної заяви Умови та правила надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» розумів [PERSON] , ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву. Надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Отже, сама по собі підписана анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Однак, враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Крім цього в матеріалах справи міститься Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем. Доказів щодо спростування даного факту від відповідача до суду не надходило. Відповідно до цієї довідки останній отримав кредит з відсотковою ставкою 2,5 % в місяць, тобто 30% в рік. За несвоєчасне погашення заборгованості передбачена пеня = пеня (1) + пеня (2), де пеня (1) = (базова відсоткова ставка по договору/30 - нараховується за кожен день прострочення кредиту; пеня (2) = 1% від заборгованості, але не менше 30 грн в місяць, нараховується 1 раз в місяць, за наявності прострочки по кредиту чи відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму 50 грн і більше. За порушення строків платежу по будь - якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів передбачено штраф 500 грн + 5% від суми позову (а.с.8). Як було встановлено судом, відповідачу [PERSON] на підставі кредитного договору від 31.05.2011 було видано кредитну картку № [NUMBER] , зі строком дії картки до останнього дня 02.2015 (лютого 2015 року). Однак право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, вимоги банку про стягнення процентів та пені після лютого 2015 року (закінчення строку кредитування) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у даній справі позивач мав би право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання після закінчення строку дії кредитного договору відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів та пені, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими. Відповідно до поданого розрахунку заборгованості станом на 28 лютого 2015 року заборгованість [PERSON] становить 10373,07 грн, яка складається з наступного: 3307,07 грн - заборгованість за кредитом, 4482,97 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1612,88 грн - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 470,15 грн - штраф (процентна складова) (5% від заборгованості в сумі 9402,92 грн). Суд не приймає до уваги посилання відповідача про одностороннє збільшення позивачем відсоткової ставки, оскільки дане твердження спростовується поданим позивачем розрахунком заборгованості, відповідно до якого відсоткова ставка з 31.05.2011 до 28.02.2018 не змінювалася та становила зазначені в довідці про умови кредитування 2,5% щомісяця (30% на рік). Таким чином, суд вважає доведеною наявність заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем у сумі 10373,07 грн. Суд не погоджується з твердженням відповідача [PERSON] щодо недодержання сторонами письмової форми договору, та тим, що вказаний договір не містить всіх істотних умов, оскільки про факт укладання кредитного договору між сторонами свідчить анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 31 травня 2011 року, довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна» 55 днів пільгового періоду», яку [PERSON] підписав 31 травня 2011 року, що він підтвердив у судовому засіданні, фото [PERSON] з карткою, виписка про рух грошових коштів по картці. Верховний Суд у постанові від 29 липня 2020 року у справі №753/10779/16-ц зазначив, що якщо особа, підтверджує підписання цього договору або схвалює даний правочин своїми наступними діями, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання такого договору неукладеним або недійсним. Під схваленням правочину можуть розумітися будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, в тому числі повна або часткова оплата товарів (робіт, послуг), їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що дійсно, гроші на його картковий рахунок надходили, він їх використовував та частково погашав заборгованість. Отже, укладений між сторонами кредитний договір містить всі істотні умови, передбачені для такого виду правочину. Водночас відповідачем [PERSON] у письмових заявах по суті справи та в судовому засіданні наголошувалося на тому, що даний позов було подано після спливу строку позовної давності. Суд погоджується з даним твердженням з огляду на наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Частиною п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18). Судом встановлено, що право позивача на отримання заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання позивачем умов кредитного договору, було порушене. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Відповідно до Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем та є частиною кредитного договору, термін внесення щомісячних платежів встановлено до 25 числа місяця, наступного за звітним. Проте строку договору сторонами визначено не було. У відповіді на відзив представник АТ КБ «ПриватБанк» посилався, зокрема на те, що кінцевий строк дії виданої [PERSON] кредитної картки встановлений до кінця лютого 2015 року, на підтвердження чого було надано відповідну довідку (т.1, а.с.100). Крім цього посилався на рішення Верховного Суду України у справах №6-14цс14 від 19.03.2014 та №6-61цс14 від 18.06.2014 в яких було зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Дана позиція Верховного Суду України неодноразово підтримувалася Верховним Судом. Враховуючи дані висновки та обставини справи, строк позовної давності розпочався з 1 березня 2015 року, в той час як позивач звернувся до суду 26 квітня 2018 року, тобто після його спливу. Посилання представника позивача у відповіді на відзив на те, що відповідно до п.1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років суд вважає таким, що не ґрунтується на вимогах закону, оскільки вказані Умови не містять підпису відповідача. Належні та допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, в матеріалах справи відсутні. А в анкеті - заяві від 31 травня 2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. До такого висновку суд дійшов,

Outcome: dismissed