Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Представник Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» звернувся до суду з даним позовом, зважаючи на наступне. Федерацією роботодавців ЖКГ України та Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства та Профспілкою працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України було укладено галузеву угоду, яка зареєстрована в Мінсоцполітики України за № 26 від 04.10.2013 р. та врегульовує норми оплати праці на галузевому рівні соціального діалогу в сфері житлово-комунального господарства. Водночас відповідачами було укладено іншу угоду з Об»єднанням організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України», яка зареєстрована в Мінсоцполітики України за № 7 від 31.01.2017 р. Пунктом 8.1.10. зазначеної угоди, нові підписанти скасовують дію Галузевої угоди № 26 від 04.10.2013 р. Зважаючи на положення ст. ст. 3,8 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» колективні угоду укладаються на принципах рівноправності сторін, а тому відповідачами було допущено порушення чинного законодавства України. Галузева угода № 26 не була розірвана її підписантами на підставі трьохсторонніх узгоджених рішень, або за рішенням суду і за приписами ст. 9 Закону України «Про колективні угоди» зберігає чинність і після закінчення строку її дії до того часу, як сторони не укладуть нову угоду або переглянуть існуючу. Положеннями Галузевої угоди № 26 не визначено можливість її розірвання у односторонньому порядку і такі зміни можуть вноситись лише за згодою всіх сторін. Згідно положень ст.ст. 203, 215, 217,236 ЦК України представник позивача просить суд визнати п. 8.1.10 Галузевої угоди № 7 недійсним. 15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п. 9 Розділу XIII Перехідні Положення ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно положень п. 2 ч. 2 ст. 19 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). В судовому засіданні 22.01.2018 р., з огляду на положення чинного ЦПК України та думку позивача вирішено питання про розгляд справи у загальному позовному провадження, роз»яснено право подати заяви по суті справи, з процесуальних питань. Під час здійснення підготовчого засідання було вчинено дії передбачені ст. 197 ЦПК України. Представники відповідачів подали відзиви на позов з відповідними доказами. Представниками позивача скеровано в адресу суду відповідь на відзив, представниками відповідача - заперечення на відповідь на відзив. Так представником Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України у відзиві зазначено, що пунктом Галузевої угоди № 26 зазначено, що вона продовжує дію до підписання нової галузевої угоди. У зв»яязку зі змінами до КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», згідно до яких відбулись зміни в підходах до формування фонду оплати праці на підприємствах галузі, виникла необхідність у проведенні переговорів між Мінрегіоном та соціальним партнерами щодо укладання нової галузевої угоди. Так, до перемовин було запрошено позивача та це одного репрезентативного суб»єкта Об»єднання організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України», які мали утворити спільно представницький орган . Однак, зазначені організації мали принципово різні позиції щодо ведення колективних переговорів з укладання Галузевої угоди і не дійшли згоди щодо можливості утворення спільно представницького органу організацій роботодавців. Упродовж 2016 року Федерація повністю ігнорувало позицію соціальних партнерів і необхідність дійти згоди на укладання Галузевої угоди. Крім того, в період з 17.10.2016 р. по 12.01.2017 р. у позивача було відсутнє свідоцтво про підтвердження репрезентативності, але представники Федерації запрошувались на ведення переговорів щодо укладання угоди. Відтак було прийнято рішення про укладання нової Угоди на новий строк без Федерації, про таке рішення позивача було повідомлено листом від 02.12.2016 р. № 7/10-14615. За результатами переговорів було укладено нову Галузеву угоду № 7 і зареєстровано в Мінсоцполітики , а отже попередня - № 26 втратила чинність. Також Шевченківським районним судом м. Києва було розглянуто позов позивача щодо недійсності спірної угоди і за результатами розгляду справи 11.09.2011 р. було відмовлено у задоволенні вимог, рішення набрало чинності. Представником Профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України вказано про те, що колективні трудові спори - це спори непозовного провадження і оскільки при виникненні трудових конфліктів порушення прав не має, а йдеться про зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин то в такому разі застосовується примирно-третейський порядок їх вирішення. За таких обставин представником відповідача було заявлено клопотання про закриття провадження у справі. У підготовчому засіданні клопотання представника Профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України було вирішено. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Заяв, клопотань пояснень від представника в адресу суду не надходило. В судовому засіданні представники позивача було підтримано заявлено вимоги, які вони просили задовольнити. Вказали на те, що за відсутності представників Федерації вирішення питання про втрату чинності Галузевої угоди № 26 сторони, які є підписантами Галузевої угоди № 7 не мали права. В свою чергу представники відповідача заперечували щодо задоволення вимог, оскільки Галузева угода № 26 на момент підписання спірної фактично втратила чинність. Крім того дійсність спірної угоди вже була предметом розгляду в суді. Вислухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши надані сторонами докази та надавши їх відповідну оцінку суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, що Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства та Профспілкою працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості разом із Об'єднанням організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України» було укладено Галузеву угоду, яка була зареєстрована Мінсоцполітики України було укладено Галузеву угоду, яка була зареєстрована Мінсоцполітики України за №7 від 31.01.2017 року. При цьому, в п.8.1.10 вказаної угоди її підписанти домовились, що з моменту чинності цією Угодою вважати такою, що втратила чинність, Галузеву угоду між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2013-2015 роки, яка зареєстрована Міністерством праці та соціальної політики України 04.10.2013 року за №26. Представники позивача зазначають, що наявні підстави, визначені ст.ст. 203,215 ЦК України, для визнання зазначеного пункту договору недійсним, оскільки він не відповідає положенням Закону України «Про соціальний діалог в Україні», Закону України «Про колективні договори і угоди». Згідно до преамбули Закону України «Про соціальний діалог в Україні» Цей Закон визначає правові засади організації та порядку ведення соціального діалогу в Україні з метою вироблення та реалізації державної соціальної і економічної політики, регулювання трудових, соціальних, економічних відносин та забезпечення підвищення рівня і якості життя громадян, соціальної стабільності в суспільстві. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» соціальний діалог - процес визначення та зближення позицій, досягнення спільних домовленостей та прийняття узгоджених рішень сторонами соціального діалогу, які представляють інтереси працівників, роботодавців та органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування, з питань формування та реалізації державної соціальної та економічної політики, регулювання трудових, соціальних, економічних відносин. З положеннями ст. 3 Закону соціальний діалог здійснюється на принципах: законності та верховенства права; репрезентативності і правоможності сторін та їх представників; незалежності та рівноправності сторін; конструктивності та взаємодії; добровільності та прийняття реальних зобов'язань; взаємної поваги та пошуку компромісних рішень; обов'язковості розгляду пропозицій сторін; пріоритету узгоджувальних процедур; відкритості та гласності; обов'язковості дотримання досягнутих домовленостей; відповідальності за виконання прийнятих зобов'язань. При цьому за положеннями ст. 8 Закону соціальний діалог здійснюється між сторонами соціального діалогу відповідного рівня у формах: обміну інформацією; консультацій; узгоджувальних процедур;колективних переговорів з укладення колективних договорів і угод. Так, як свідчить матеріали справи між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2013-2015 роки було укладено Галузеву угоду, яка зареєстрована Міністерством праці та соціальної політики України 04.10.2013 року за №26. Пунктом 8.1. Галузевої угоди № 26 від 04.10.2013 р. сторони визначили, що остання продовжує діяти до підписання нової Галузевої угоди,в тому числі у разі зміни найменування сторін, якщо вони стали правонаступниками, а також згідно до п. 8.1.3. зміни до угоди можуть вноситись лише за письмової згодою всіх сторін. Як було зазначено представниками відповідача в судовому засіданні, і це не оспорювалось представниками позивача, необхідність укладання нової Галузевої угоди, п. 8.1.10. якої вимагається визнати недійсним, була викликана внесенням змін до КЗпП України та Закону України «Про оплату праці», згідно до яких відбулись зміни у підходах до формування фонду оплати праці на підприємствах галузі. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що укладенню нової колективної угоди передують колективні переговори, які розпочинаються шляхом письмового повідомлення одною з сторін колективної угоди про початок переговорів. Будь-яка із сторін не раніш як за три місяці до закінчення строку дії колективного договору, угоди або у строки, визначені цими документами, письмово повідомляє інші сторони про початок переговорів. У відповідності до ч.ч.3, 4 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою. Колективний договір, угода зберігають чинність у разі зміни складу, структури, найменування роботодавця, від імені якого укладено цей договір, угоду. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як свідчать надані докази, і це не заперечується представниками позивача, Шевченківським районним судом м. Києва розглядалась справа за позовом Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Об'єднання організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України», про визнання галузевої угоди такою, що не укладена та зобов'язання виконувати умови галузевої угоди. За результатами розгляду справи, 11.09.2017 р. у задоволенні позову було відмовлено, рішення набрало чинності. Предметом розгляду справи було - визнання Галузевої угоди № 7 від 31.01.2017 р. неукладеною та зобов»язання виконувати Галузеву угоду № 26 від 04.10.2013 р., зокрема, з тих підстав, що відповідачами при укладенні Галузевої угоди №7 було порушено вимоги ч.1 ст. 10 Закону України «Про колективні договори і угоди» щодо належного повідомлення Федерації про початок переговорів, які передують укладенню нової або перегляду чинної галузевої угоди, а також положення ч.ч.3.4 ст. 9 та ч.2 ст. 10 Закону України «Про колективні договори і угоди» щодо визначення суб'єкта сторони роботодавців Галузевої угоди №7. Так під час розгляду справи були спростовані, і це знайшло своє відображення у рішення, твердження позивача щодо того, що він як суб'єкт сторони роботодавців діючої Галузевої угоди №26, не отримував жодних письмових повідомлень про початок колективних переговорів, як того вимагають положення ст. 10 Закону України «Про колективні договори і угоди» та умови Галузевої угоди №26 - матеріали справи містять копією листа Мінрегіону від 03.02.2016 року за №7/10-1087, згідно якого відповідач звернувся до ЦК профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України, Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Об'єднання організацій роботодавців «Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України» з проханням для участі у колективних переговорах з укладенням Галузевої угоди на новий строк надати своїх представників до складу робочої комісії з підготовки наказу Мінрегіону щодо укладення відповідної Галузевої Угоди. Також судом встановлено. що , Федерація листами від 22.02.2016 року за №10/22-02-081 та від 31.03.2016 року за №01/31-03-114, а також Всеукраїнська конфедерація роботодавців житлово-комунальної галузі України листом від 22.02.2016 року за №02-01 підтримали пропозицію розпочати переговори про перегляд Галузевої угоди і надали кандидатури своїх представників до складу робочої комісії з підготовки відповідного наказу Мінрегіону. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, в тому числі з наявного в матеріалах справи копія листа Мінрегіону від 29.11.2016 року за №7/10-14438 та протоколу наради від 01.12.2016 року, позивач, будучи належним чином повідомленим про проведення 01.12.2016 року наради щодо переговорів про укладення Галузевої угоди на новий строк, не з'явився на вказану нараду, де й було прийнято рішення про початок проведення колективних переговорів з укладенням Галузевої угоди на новий строк без Федерації. Також суд зазначив, що згідно з вимогами ч.3 ст.4 Закону України «Про соціальний діалог в Україні» для участі у колективних переговорах з укладення колективних договорів і угод, тристоронніх або двосторонніх органах та у міжнародних заходах склад суб'єктів профспілкової сторони та сторони роботодавців визначається за критеріями репрезентативності. В свою чергу, зі змісту листа Мінрегіону від 05.12.2016 року вбачається, що відповідно до інформації, зазначеної в Реєстрі роботодавців, які пройшли оцінку відповідності критеріям репрезентативності на національному та галузевому рівня, який розміщено на офіційному сайті Національної служби посередництва і примирення у вільному доступі, репрезентативність Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунального господарства «Федерація роботодавців ЖКГ України» підтверджена з 18.10.2011 року до 17.10.2016 року (свідоцтво №019-11-00-Г) та з 12.01.2017 року по 11.01.2022 року (свідоцтво №001-17-00-Г). Отже судом встановлено, що в період з 17.10.2016 року по 12.01.2017 року у Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунального господарства «Федерація роботодавців ЖКГ України» було відсутнє свідоцтво про підтвердження репрезентативності. Приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини, встановлені під час розгляду справи за позовом Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» про визнання галузевої угоди такою, що не укладена та зобов'язання виконувати умови галузевої угоди не підлягають доказуванню під час розгляду даної цивільної справи. Відповідно до приписів ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В свою чергу ч. 1 ст. 217 ЦК України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 7 зазначив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Беручи до уваги вищенаведене, зважаючи на вимоги чинного законодавства та з огляду на те, що з моменту укладання спірної Галузевої угоди попередня угода втрачає чинність, ту обставину, що відповідачами було дотримано в тому числі процедуру переговорів, яка передує укладанню угоди, суд приходить до висновку, що представниками позивача не доведено наявність обставин, з яким законодавець передбачає можливість визнання пункту спірного договору недійсним, а тому вважає за можливе відмовити у задоволенні заявлених вимог. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час розгляду справи не було встановлено та не отримано відповідні докази про здійснення інших витрат, визначених ст. 133 ЦПК України (в редакції від 30.10.2017 р.). Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed