Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 1992 року вона перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, який припинено у 2007 році. В період перебування у шлюбі, а саме 21.09.2005 року нею та відповідачем [PERSON] , як подружжям, за спільні кошти придбано нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] . Зважаючи на придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя у період перебування у шлюбі, двокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, 29 жовтня 2019 року позивач дізналась, що [PERSON] здійснено продаж спірної квартири, договір купівлі-продажу якої, 16.07.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. На момент укладення [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON] , позивач не надавала ані усної, ані письмової, а тим паче нотаріально посвідченої згоди на продаж спірної квартири, а також не надавала [PERSON] повноважень на укладання такої угоди щодо майна, співвласником якого вона є. Відсутність згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору купівлі-продажу позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і надає іншому зі співвласників право оскаржити договір з підстав його недійсності. Просить суд, визнати недійним договір купівлі-продажу від 16.07.2019 року укладений між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та запис право власності № 32414938 від 16.07.2019 року, визнати вказану квартиру спільною сумісною власністю позивача та відповідача [PERSON] та визнати за позивачем право власності на Ѕ частину спірної квартири. Позивач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила, з заявою про відкладення слухання справи не зверталась. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, пояснила, що у п. 6 Договору купівлі-продажу квартири від 16.07.2019 року з реєстраційним номером № 3677, укладеним між [PERSON] та [PERSON] зазначено, що продавець стверджує, що від покупця не приховано, що вказана квартира серед іншого, перебуває у будь-якому спорі, відсутні будь-які права володіння та користування квартирою у третіх осіб. Викладене свідчить про навмисне введення [PERSON] в оману як [PERSON] , так і приватного нотаріуса щодо фактичних обставин, оскільки до здійснення відчуження спірного майна [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, співвласником якої є позивач. Дізнавшись про протиправне відчуження спірної квартири, позивач змушена була клопотати перед судом про залишення позову у справі № 243/3217/19 через процесуальну неможливість одночасної зміни предмету та підстав позову. Вищевказане є вагомою підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, оскільки він укладений сторонами після звернення позивача до суду. У позивача існують підстави вважати, що цей договір укладено без наміру створення правових наслідків, з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення. Про вказану обставину свідчить факт відчуження квартири за 100000,00 грн., що є втричі меншим від її реальної вартості. При цьому, не існує жодного доказу реальної передачі грошових коштів за цим договором. Відповідно до п. 9 Договору правочин вчинявся за згодою дружини [PERSON] , справжність підпису якої засвідчено на відповідній заяві від 07.11.2008 року. Разом з тим, [PERSON] не є дружиною відповідача, шлюбні відносини між ними було припинено ще у 2007 році. Зазначена заява не відповідає вимогам діючого законодавства, оскільки позивач на момент укладення спірного договору не мала волевиявлення на продаж спірного майна, на момент укладення вказаного договору не існувало такої фізичної особи як [PERSON] . Той факт, що відповідачем надано нотаріусу вищевказану заяву свідчить про фактичне визнання ним права спільної сумісної власності на спірну квартиру. Отже станом на момент укладення [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири, [PERSON] не надавала ані усної, ані письмової, а тим паче нотаріально посвідченої згоди на продаж спірної квартири, тобто не надавала [PERSON] повноважень на укладання такої угоди щодо майна, співвласницею якого вона є. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив проти позовних вимог [PERSON] , зазначаючи про наявність заяви позивача [PERSON] про надання згоди [PERSON] на здійснення правочину з розпорядження квартирою та, посилаючись на сплив строку позовної давності для звернення до суду із даними вимогами. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, з заявою про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Третя особа у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, проте направив на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності,. Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року накладено арешт на майно, а саме на об`єкт нерухомості - двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24 грудня 2019 року витребувано від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича копії документів, що стали підставою для прийняття рішення про державну реєстрацію права на їх обтяжень, індексний номер 47803512 від 16.07.2019 року та внесення до Державного реєстру речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно запису про право власності № 32414938 від 16.07.2019 року. Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи: приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича, про визнання майна спільним сумісним майном подружжя, поділ спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 червня 1992 року по 04 вересня 2007 року, що підтверджується копіями свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданого 20 червня 1992 року Ворошиловським районним РАЦС м. Донецьк та свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданого повторно 24 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у місті Донецьк. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 172604565 від 04 липня 2019 року, 17 серпня 2005 року приватним нотаріусом Слов`янського міського нотаріального округу Паращук О.А. посвідчено договір купівлі-продажу № 4792, згідно з яким відповідач [PERSON] придбав у власність двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Статтею 60 Сімейного кодексу України (в редакції від 26 липня 2005 року) закріплено, що майно, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України (в редакції від 26 липня 2005 року), об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 186710638 від 29 жовтня 2019 року, 16 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Згідно з п. 4 наведеного Договору, продаж квартири вчинено за домовленістю сторін за 100000,00 грн., які продавець отримав від покупця у повному обсязі до підписання цього Договору у порядку, передбаченому діючим законодавством. Продавець своїм підписом на цьому Договорі підтверджує факт отримання вищевказаної грошової суму від покупця в повному обсязі. Пунктом п`ятим Договору визначено, що ринкова вартість квартири, згідно з Висновком про вартість об`єкта оцінки, виконаного 16 липня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності ФОП « [PERSON] », становить 289000,00 грн. Також, продавець стверджує, що від покупця не приховано обставин, які мають істотне значення для цього Договору; усі інженерні комунікації, що знаходяться в квартирі, перебувають у робочому стані і функціонують за призначенням; зазначена квартира не здана в найм (оренду), до цього часу нікому іншому не відчужена за будь-яким правочином, не заставлена, не перебуває у податковій заставі, у будь-якому спорі, під забороною або арештом, не обтяжена ніякими іншими зобов`язаннями перед третіми особами, відсутні будь-які права на володіння та користування квартирою у третіх осіб, в тому числі малолітніх та/або неповнолітніх, недієздатних та/або обмежено дієздатних; самовільних переобладнань у квартирі немає; а також не існує заборгованості по сплаті комунальних послуг; відчуження квартири здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства (п. 6 Договору). Факт відсутності заборони відчуження квартири, арештів та податкової застави підтверджується відповідними витягами та інформаційними довідками, виданими 16 липня 2019 року Швець Р.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (п. 7 Договору). Продавець довів до відома покупця, що відсутні будь-які права малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваною квартирою, про що зроблено заяву, яка додається до примірника цього Договору та зберігається в справах Швець Р.О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу. Відповідно до п. 9 Договору, цей правочин вчиняється за згодою дружини продавця, справжність підпису якої засвідчено на відповідній заяві 07 листопада 2008 року Баженовою Л.В., приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу за реєстровим № 9601, яка додається до примірника цього Договору та зберігається в справах Швець Р.О., приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу. Крім того, наведене положення Договору підтверджується Заявою [PERSON] від 08 листопада 2008 року, посвідченою приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу. Так, в наведеній заяві [PERSON] надала згоду колишньому чоловіку [PERSON] на укладення договору продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за ціну та на умовах на його розсуд. Квартира, яка буде продаватися, є її спільною сумісною власністю з [PERSON] як така, що набувалась у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Як вже зазначалось вище позивач та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі та згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданим повторно 24 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Куйбишевського районного управління юстиції у місті Донецьк, сторони 04 вересня 2007 року розірвали раніше укладений шлюб та після реєстрації розірвання шлюбу їм присвоєні прізвища: йому - [PERSON] , їй - [PERSON] . Згідно з абзацами 2 і 3 пункту 5.22 Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року (в редакції чинній на момент розірвання шлюбу між сторонами), якщо особа, у паспорті або паспортному документі якої робиться відмітка про розірвання шлюбу, змінила прізвище на дошлюбне, то одночасно вказується, що у зв`язку зі зміною прізвища паспорт або паспортний документ підлягає обміну в місячний строк. Якщо реєстрація розірвання шлюбу була проведена за відсутності одного з подружжя, то відмітка про розлучення в його паспорті або паспортних документах робиться при врученні йому свідоцтва про розірвання шлюбу тим відділом реєстрації актів цивільного стану, який видає свідоцтво, із зазначенням фактичного місця та дати реєстрації розірвання шлюбу. Копії паспорту громадянина України виданого на ім`я позивача, ані останньою, ані її представником не долучено до позовної заяви та не надано під час судового засідання, що унеможливлює ознайомлення з ними та встановлення моменту зміни паспорту у зв`язку зі зміною прізвища, якому передувало розірвання шлюбу між сторонами. Не менш важливою ознакою того, що заяву складено саме позивачем до зміни нею прізвища свідчить зазначення у самій заяві про надання згоди на укладення договору саме колишньому чоловікові - [PERSON] . Виходячи з наведеного, суд не приймає до уваги посилання позивача у позові та пояснення представника позивача у судовому засіданні на те, що на момент укладення вказаного договору не існувало такої фізичної особи як [PERSON]. , а позивач не мала волевиявлення на продаж спірного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 65 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Тобто наведена норма встановлює особливості здійснення (реалізації) вже існуючого в людини права на розпорядження спільним майном - наявність згоди другого з подружжя. Сама по собі така згода одного з подружжя (викладена у формі заяви) не призводить до (не є підставою) виникнення, зміни або припинення у другого з подружжя будь-яких прав та обов`язків. Якщо відповідної згоди немає, це не означає, що в людини немає права розпорядитись майном, а з наявністю згоди воно виникає - таке право об`єктивно існує незалежно від наявності згоди. А згода - це лише умова його реалізації. Слід зауважити, що встановлення відсутності волевиявлення позивача на укладення правочину, щодо якого виник спір, не залежить від зміни нею прізвища або ім`я та по батькові, а також відповідної заміни паспортних документів у зв`язку зі зміною особистих даних. Насамперед, в такому випадку повинні враховуватись дії позивача направлені на зміну свого волевиявлення, які могли бути виражені у відкликанні раніше посвідченої заяви, якою відповідачу надано згоду на здійснення правочину щодо нерухомого майна, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Проте, [PERSON] та її представником не надано будь-яких доказів, які б вказували на здійснення позивачем зазначених дій, а отже раніше надана та нотаріально посвідчена згода зберігала свою силу на момент укладення [PERSON] договору купівлі-продажу квартири з [PERSON] . Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. За загальним правилом застосування презумпції згідно зі ст. 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (провадження № 6-843цс17). Крім того, як вбачається з правової позиції викладеної Касаційним цивільного суду у своїй постанові від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17, При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. Тому, суд приходить до висновку, що визнання спірного майна спільним сумісним майном подружжя не є виправданим у даному конкретному випадку, зважаючи законодавчу визначеність правового статусу такого майна та відсутності спору щодо спростування спільності майна подружжя, що виключає розгляд питання з підтвердження презумпції права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на спірну квартиру набуто відповідачем [PERSON] правомірно, зважаючи на дотримання сторонами правочину, про недійсність якого позивачем заявлено відповідну вимогу, усіх законодавчо встановлених процедур та не доведення позивачем та його представником обставин, які б свідчили про протилежне, з огляду на викладене вище. Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищенаведене, суд, на підставі наявних у справі доказів, прийшов до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, суд не розглядає питання застосування позовної давності у зв`язку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог позивача. Так, виходячи із правових висновків зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Outcome: dismissed