Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки. В обґрунтування позову він вказав, що 06.08.2002 року померла мати позивача, [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок, розташований за адресою: с. Червоний Лиман, вул. Шевченка, 46 Покровського району Дніпропетровської області, а також право власності на земельну ділянку згідно Державного акту серії І-ДП №085226. На випадок смерті [PERSON] склала заповіт щодо частини спадщини, а саме на вищевказаний житловий будинок, який заповіла у рівних частках позивачу та його сину, [PERSON] Однак, щодо спадкування права власності на земельну ділянку у заповіті вказано нічого не було, тому позивач звернувся до нотаріуса для прийняття даної частини спадщини в порядку спадкування за законом. Але держаним нотаріусом було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку, а саме оригінал державного акту. В звязку з чим, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, у задоволенні якого йому було відмовлено, оскільки між матірю позивача, [PERSON], та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, на підставі якого [PERSON] набув право власності на вищевказану земельну ділянку площею 5,7965 га, після чого на його імя було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю, також було виготовлено технічну документацію та присвоєно кадастровий номер. Вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16.01.2001 року позивач вважає недійсним, оскільки, на його думку, він укладений з порушенням вимог закону. Так, із оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.01.2001 року неможливо встановити місце вчинення нотаріальної дії посвідчення даного договору, що є порушенням п.8 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року №18/5. Крім того, з договору не можна визначити яким саме документом було посвідчено особу [PERSON], його серія, номер, коли та ким виданий, кількість аркушів, його копії, однак, п.п.10,17 вищевказаної Інструкції передбачає, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Також позивач зазначив, що оскільки майно, а саме земельна ділянка за оспрюваним договором підлягає обовязковій державній реєстрації, посвідчувальний напис на оспорюваному договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 16.01.2001 року повинен чітко відповідати формі, затвердженій Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 1994 року №7/5. Натомість, посвідчувальний напис на оспорюваному договорі вказаним вимогам не відповідає, а саме не встановлено належність відчужуваного майна, а також не зазначено найменування органу, який здійснює реєстрацію майна. Крім того, в порушення п.52 вищевказаної Інструкції, з договору купівлі-продажу не вбачається, чи була нотаріусом здійснена перевірка відсутність заборони на відчуження або арешту за даними Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна стосовно земельної ділянки, яка виступала як предмет договору купівлі-продажу. В звязку з чим, просить суд визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5.800 га, розташованої на території Олександрівської сільської ради, від 16 січня 2001 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №104 недійсним; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 5.800 га, виданий 28 березня 2001 року на імя [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5.7965 га, номер запису про право власності: 11522084. Справу розглянуто згідно ч.2 ст.158 ЦПК України у відсутності представника позивача та представника відповідача, які надіслали до суду заяву з проханням справу розглянути за їх відсутності. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Визначаючи норми матеріального права, що підлягають застосуванню та надаючи правову кваліфікацію фактичну існуючим між сторонами по справі правовідносинам, суд виходить з п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно з яким він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, оцінка дійсності кожного правочину та документу, який оспорюється позивачем повинна проводитися за правилами законодавства, яке було чинним на момент вчинення правочину (видачі документу).\~ Оскільки договір купівлі-продажу було укладено 16.01.2001 року, питання про його дійсність повинно вирішуватися нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року, з подальшими змінами та доповненнями, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин. Так, згідно ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Як вбачається з матеріалів справи, 16.01.2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 5.800 гектарів в межах згідно з планом, розташованої на території Олександрівської сільської ради, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП №085226, виданого на підставі рішення сесії Олександрівської сільської ради №74-ІІ/23 від 07.09.2000 року (а.с.12). Відповідно до п.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» №666-84 від 10.11.1994 року право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Згідно з частиною 2 пункту 4 зазначеного Указу, саме власники земельних ділянок можуть добровільно створювати на базі належних їм земельних ділянок спільні сільськогосподарські товариства, передавати ці ділянки у спадщину, дарувати, обмінювати, здавати в оренду і продавати громадянам України без зміни цільового призначення. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Державного комітету України по земельних ресурсах №14/5/48 від 06.06.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1996 року за №324/1349 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №84/5/232 від 08.08.2005 року) громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом (п.2.2); договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку (п.2.3). Судом достовірно встановлено, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки був посвідчений 16.01.2001 року приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за №104 (а.с.74-75). Відповідно до ст.48 ЦК УРСР в редакції 1963 року, недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону. По недійсній угоді кожна зі сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Таким чином, судом не встановлено підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.01.2001 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Крім того, згідно зі ст.71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно зі ст.75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Таким чином, позивач відповідно до ст.71 ЦК УРСР від 1963 року, що узгоджується зі ст.257 ЦК України, пропустив строк звернення до суду за захистом свого порушеного права з приводу визнання договору купівлі-продажу недійсним. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed