Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Представник позивача\~ [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~вищевказаним позовом\~до відповідача\~про стягнення\~витрат на\~навчання,\~мотивуючи свої\~вимоги тим,\~що на\~підставі рішення\~приймальної комісії\~від 10\~серпня 2012\~року наказом\~ректора ДЗ\~«Дніпропетровська медична\~академія МОЗ\~України» №\~572-ос\~від 14\~серпня 2010\~року відповідач\~зарахований на\~перший курс\~бюджетної форми\~навчання.\~Наказом Міністерства\~охорони здоров`я\~України №\~473\~від 16\~березня 2021р.\~змінено тип\~та перейменовано\~ДЗ «Дніпропетровська\~медична академія\~Міністерства охорони\~здоров`я\~України» на\~Дніпровський державний\~медичний університет.\~23\~вересня 2010\~року між\~позивачем ДДМУ\~та відповідачем\~укладено угоду\~про підготовку\~фахівців з\~вищою освітою\~без номеру.\~Згідно із\~умовами укладеної\~угоди відповідач\~зобов`язується\~прибути після\~закінчення вищого\~закладу освіти\~на місце\~направлення і\~відпрацювати не\~менше трьох\~років,\~а у\~разі відмови\~їхати за\~призначенням -\~відшкодувати відповідно\~до державного\~бюджету вартість\~навчання в\~установленому порядку.\~Зазначений правочин\~укладено зі\~згоди і\~за домовленістю\~з відповідачем.\~Згідно наказу\~ректора ДЗ\~«ДМА» №\~507-ос\~від 23.06.2016\~р.\~«Про відрахування\~зі складу\~студентів» відповідачу\~присуджено освітньо-кваліфікаційний\~рівень за\~спеціальністю,\~видано документ\~про вищу\~освіту у\~зв`язку\~із завершенням\~навчання.\~На виконання\~умов укладеної\~угоди згідно\~із направленням\~на роботу\~№100\~Міністерства охорони\~здоров`я\~України від\~23.03.2016\~р.\~відповідача,\~як молодого\~спеціаліста,\~направлено на\~роботу до\~КЗ «Дніпровський\~ЦПМСД №4\~Департаменту охорони\~здоров`я\~Дніпропетровської обласної\~державної адміністрації»\~на посаду\~лікаря загальної\~практики-сімейного\~лікаря.\~Згідно наказу\~позивача №\~831-ос\~від 05.09.2016\~р.\~відповідач був\~зарахований до\~очної інтернатури.\~Згідно наказу\~позивача №\~538-ос\~від 27.06.2018\~р.\~«Про випуск\~лікарів-інтернів\~та провізорів-інтернів,\~що атестувались\~на визначення\~знань та\~практичних навичок\~лікаря-спеціаліста\~та провізора-спеціаліста\~(червень\~2018\~року)\~відповідач був\~відрахований з\~очної інтернатури,\~у зв`язку\~із закінченням\~навчанням та\~присвоєнням звання\~лікаря-спеціаліста.\~Згідно листа\~КЗ «Дніпровський\~ЦПМСД №4\~Департаменту охорони\~здоров`я\~населення Дніпровської\~міської ради»\~відповідач звільнився\~з місця\~направлення 30.09.2018\~р.\~за власним\~бажанням,\~таким чином,\~відповідач не\~дотримав умов\~Угоди про\~підготовку фахівців\~з вищою\~освітою від\~23\~вересня 2010\~року,\~укладеної між\~позивачем та\~відповідачем,\~в частині\~зобов`язання\~відпрацювати після\~закінчення вищого\~навчального закладу\~три роки\~відповідно до\~направлення на\~роботу,\~тобто він\~порушив добровільно\~взяті на\~себе цивільно-правові\~зобов`язання.\~Відповідно до\~розрахунку грошових\~коштів,\~які підлягають\~поверненню за\~навчання за\~державним замовленням,\~витрачено коштів\~з державного\~бюджету на\~навчання відповідача\~всього 114940,74\~грн.\~Позивачем направлялась претензія відповідачу за вих. № 2942/13 від 22.10.2019 р. з вимогою відшкодувати витрати на навчання, проте претензія не була задоволена. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернув, позивач змушений звернутись до суду з цією позовною заявою за захистом своїх прав та законних інтересів, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на навчання у розмірі 114940,74 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду клопотання, у якому просив розглядати справу у його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Згідно відповіді відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 25 червня 2021 року [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та 10.04.2018 року був знятий з реєстрації і станом на 22 червня 2021 року зареєстрованим не значиться, однак згідно матеріалів позовної заяви остання відома адреса реєстрації відповідача [ADDRESS] , що за територіальною підсудністю відноситься до Новокодацького районну м. Дніпра. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. ст. 128, 130 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (а. с. 39, 43, 48), оскільки у суду відсутні відомості про зареєстроване місце проживання відповідача, заперечень проти позову суду не представив, а тому суд вважає за можливе розгляд справи проводити за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів із винесенням заочного рішення. 10 листопада 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. При цьому, представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що сторони у судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню з таких підстав. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що на підставі наказу ректора ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» № 572-ос від 14 серпня 2012 року [PERSON] зарахований на перший курс Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України (а. с. 10-11). Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України № 473 від 16 березня 2021р. змінено тип та перейменовано ДЗ «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров`я України» на Дніпровський державний медичний університет (а. с. 27-28). Також судом встановлено, що 23 вересня 2010 року між позивачем та [PERSON] укладено угоду про підготовку фахівців з вищою освітою, відповідно до умов якої відповідач зобов`язується прибути після закінчення вищого закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, а у разі відмови їхати за призначенням - відшкодувати відповідно до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку (а. с. 6). Зазначений правочин укладено зі згоди і за домовленістю з відповідачем, що підтверджується його підписом, та він відповідає вимогам ЦК України щодо свободи договору (статтей 3, 627 ЦК України). Матеріалами справи підтверджено, що згідно наказу ректора ДЗ «ДМА МОЗ України» № 507-ос від 23.06.2016 р. про відрахування зі складу студентів у зв`язку із закінченням терміну навчання [PERSON] присуджено освітньо-кваліфікаційний рівень за спеціальністю педіатрія та видано документ про вищу медичну освіту за рівнем «спеціаліст» (а. с. 12-13). На виконання умов укладеної угоди згідно із направленням на роботу №100 Міністерства охорони здоров`я України від 23.03.2016р. [PERSON] направлено на роботу до КЗ «Дніпропетровський ЦПМСД №4 Департаменту охорони здоров`я Дніпропетровської обласної державної адміністрації» на посаду лікаря загальної практики-сімейного лікаря, із зазначенням дати прибуття 01 серпня 2016 року (а. с. 20). Судом встановлено, що відповідно до наказу № 831-ос від 05.09.2016 р. [PERSON] був зарахований до очної інтернатури лікарів-інтернів на 2016-2017, 2018, 2019 роки (за державним замовленням) (а. с. 14). Згідно із наказом № 538-ос від 27.06.2018 р. про випуск лікарів-інтернів та провізорів-інтернів, що атестувались на визначення знань та практичних навичок лікаря-спеціаліста та провізора-спеніаліста (червень 2018 року) [PERSON] був відрахований з очної частини інтернатури держбюджетної основи, у зв`язку з закінченням навчання та присвоєнням звання лікаря-спеціаліста (а. с. 17-19). Також судом встановлено, що [PERSON] звільнився з місця направлення 30.09.2018 р. за власним бажанням, що підтверджується листом КЗ «Дніпровський ЦПМСД №4 Департаменту охорони здоров`я населення Дніпровської міської ради» від 24.09.2018 року № 01-18/1505 (а. с. 22), та свідчить про недотримання умов Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 23 вересня 2010 року, в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу, тобто [PERSON] порушив добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. Відповідно до наданого позивачем розрахунку грошових коштів, які підлягають поверненню за навчання за державним замовленням, Дніпровським державним медичним університетом витрачено коштів з державного бюджету на навчання студента медичного факультету ДДМУ [PERSON] всього на суму 114940,74 грн. (а. с. 23). Матеріалами справи\~підтверджено,\~що на\~адресу відповідача\~позивачем направлялась претензія за вих. № 2942/13 від 22.10.2019 р. з вимогою відшкодувати витрати на навчання, проте претензія не була задоволена (а. с. 24). Частиною першою\~статті 509 ЦК України\~передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно із ст.\~610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктами 1, 4 частини першої статті 611\~ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ч. 2 ст.\~52\~Закону України\~«Про освіту» від 23 травня 1991 року, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено частиною другою\~статті 52 Закону України «Про освіту»\~(яка була чинною з 23 березня 1996 року по 06 вересня 2014 року, у тому числі на час укладення типової угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 84), пунктом 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», пунктом 14\~постанови Кабінету Міністрів України» від 22 серпня 1996 року № 992\~«Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням (чинний на час укладення типової угода про підготовку фахівця з вищою освітою від 01 вересня 2008 року № 84) та пунктом 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим\~наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року №367. Зазначеними вище нормативними актами визначено, що випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Відповідно до ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У пункті 2\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~судам роз`яснено: оскільки\~Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції\~і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію\~як акт прямої дії. Отже, відповідач [PERSON] , закінчивши навчання на бюджетній формі у ДДМУ, не відпрацював 3 роки за направленням на роботу. Таким чином суд дійшов висновку, що відповідачем [PERSON] не було дотримано вимог законодавства України та Угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 23 вересня 2010 року, укладеної між ДДМУ та відповідачем [PERSON] в частині зобов`язання відпрацювати після закінчення вищого навчального закладу три роки відповідно до направлення на роботу. Тобто відповідач порушила добровільно взяті на себе цивільно-правові зобов`язання. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що розмір витрат, які мають бути відшкодовані відповідачем [PERSON] у зв`язку із порушенням ним зобов`язання про відпрацювання за направленням, визначено на підставі фактичних затрат на навчання одного студента медичного факультету за державним замовленням випуску 2016 року у сумі 114940 грн. 74 коп. за період навчання у вищому навчальному закладі з 2010 року по 2016 року. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 2270 грн. 00 коп.

Outcome: approved