Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в грудні 2018 року звернувся до суду з позовом [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння, та просив витребувати грошові кошти шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 217269,00 грн. та сплачений судовий збір в сумі 2173,00 грн. Позов обґрунтований тим, що посилаючись на те, позивач у вересні 2018 року вирішила придбати шубу. В інтернет магазині обрала товар та виробника, продавцем позивачу було повідомлено реквізити платіжної картки на яку необхідно було здійснити оплату вартості товару. Позивачем на платіжну картку ПАТ КБ «Приватбанк» № [NUMBER] було здійснено зарахування грошових коштів на загальну суму 217269,00 грн. Проте в подальшому позивач дізналась, що помилково перерахувала грошові кошти [PERSON] , які остання відмовляється повертати позивачу. В зв`язку з чим, на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України просить суд витребувати майно з чужого незаконного володіння. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 02.01.2019 року було відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за загальними правилами позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши надані докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за таких підстав. Так, згідно зі ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. З аналізу даних положень закону можна прийти до висновку, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна; набуття або збереження за рахунок iншої особи; відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Всі ці обставини є предметом доказування у відповідному спорі. Позивачем на підтвердження обставин спору надано лише платіжні доручення від 21.09.2018 року, 03.10.2018 року, 03.10.2018 року, 10.05.2018 року, 11.10.2018 року, 14.10.2018 року, з яких вбачається, що позивачем [PERSON] перераховано на картковий рахунок [PERSON] 217269,00 грн, за призначенням платежу «переказ на карту ПриватБанку». Проте, вказаний доказ підтверджує лише факт набуття відповідачем коштів і тільки, що і так не заперечується відповідачем. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 02.03.2016 року у справі №6-3090цс15, Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1)набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Крім того, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що знає [PERSON] 20.09.2018 року до неї звернулась [PERSON] з приводу підбору та придбання для неї шуби з соболя. Вона погодилась та придбала для [PERSON] шубу яку 25.10.2018 року отримала її матір за допомогою служби доставки «Нова Пошта». Грошові кошти за шубу [PERSON] перерахувала на банківську карту [PERSON] яка перебувала у її розпорядженні. 27.10.2018 року [PERSON] повідомила їй що отримала шубу проте дана шуба не з того виду соболя. Після цього вони погодили що вона обміняє дану шубу з доплатою на нову. 30.10.2018 року [PERSON] вислала шубу за допомогою служби доставки «Нова Пошта». 02.11.2018 року їй зателефонувала її знайома [PERSON] яка повідомила їй, що до її квартири приходили невідомі люди які погрожували їй та вимагали повернення грошових коштів. Після телефонної розмови з [PERSON] вона вирішила не забирати шубу з відділення пошти, і дана шуба повернулась назад відправнику [PERSON] . Зазначила, що про подальшу долю посилки їй нічого невідомо. Належних та допустимих доказів, що вказували б на вiдсутнiсть у відповідача правової підстави для набуття або збереження спірних коштів позивачем не надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані. Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу с воїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Той факт, що відповідачем також не надано доказів на підтвердження існування між сторонами правовідносин, не звільняє позивача від обов`язку доказування у справі. Підсумовуючи викладене, за відсутності іншого, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факту безпідставного набуття або збереження відповідачем коштів позивача, а відтак в задоволенні позову слід відмовити, за необґрунтованістю. За такого рішення, витрати понесені позивачем на розгляд справи розподілу не підлягають. Відповідачем же вимоги про розподіл судових витрат не заявлялись.

Outcome: dismissed