Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

Представник позивача [PERSON], діючи на підставі довіреності від 18.11.2015 року та в інтересах позивача [PERSON], звернулась до суду з позовом та після збільшення розміру заявлених позивачем позовних вимог просить витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] автомобіль марки «Mersedes-Benz», модель Sprinter, реєстраційний номер [NUMBER], вартістю 310514,20 грн., разом із оригіналом свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК № 832131, виданим на імя [PERSON] 19.05.2012 року Чернігівським ВРЕВ, та комплектом ключів від замка запалювання та дверей автомобіля, шляхом його вилучення у [PERSON] та передачі його власнику [PERSON], а також стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат ( а.с. 55-56 ). З позовної заяви виходить, що сторони у період часу з 02.08.2003 року по 17.02.2015 року перебували у шлюбі. У 2012 році сторонами було придбано автомобіль марки «Mersedes-Benz», модель Sprinter, реєстраційний номер [NUMBER], право власності на який зареєстровано за [PERSON], оскільки ним користувався лише відповідач. 30 червня 2015 року рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова у справі № 750/13386/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, виділено та визнано право власності за позивачем на вказаний автомобіль. Вартість автомобіля визначена у розмірі 310514,20 грн.. Проте, [PERSON] на неодноразові вимоги позивача відмовляється передати автомобіль, який за рішенням суду визнано її власністю. Попри те, що з набранням вищезазначеним судовим рішення законної сили правова підстава володіння відповідачем автомобілем відпала, він і досі продовжує володіти і користуватися спірним автомобілем. У звязку із такою неправомірною поведінкою відповідача [PERSON] неодноразово зверталась до УДАІ ГУ МВС України в Чернігівській області, Чернігівського МВ УМВС України в Чернігівській області. Проте, звернення позивача до правоохоронних органів практичного результату не дали, з відповідей компетентних органів вбачається, що відповідач спілкування з правоохоронними органами уникає, автомобіль приховує. Вказані обставини змусили [PERSON] звернутися до Городнянського відділення поліції Менського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області із заявою про порушення кримінального справдження. Наразі слідчим Городнянського відділення поліції Менського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області капітаном поліції [PERSON] здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12015270110000496 від 16.12.2015 року за заявою [PERSON] щодо незаконних дій [PERSON] з привласнення належного їй майна, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України. В ході досудового розслідування у вказаному провадженні 21.01.2016 року було проведено допит у якості свідка [PERSON], під час якого останній повідомив, що автомобіль знаходиться у нього в м. Київ на території однієї з вулиць Шевченківського району, де він його залишив, і він згоден передати автомобіль позивачу коли до нього звернуться представники виконавчої служби та оформлять все належним чином. Протягом всього цього часу позивач намагалась в позасудовому порядку отримати від відповідача автомобіль, у звязку з чим неодноразово направляла на адреси його зареєстрованого та фактичного місць проживання телеграми з пропозиціями узгодити місце та час передачі автомобіля, проте жодної відповіді на направлені телеграми не отримала. Таким чином, оскільки автомобіль, який є власністю позивача перебуває у незаконному володінні відповідача, [PERSON] змушена звернутись до суду з відповідною позовною заявою за захистом своїх прав. Незаконне володіння відповідачем автомобілем, який є власністю [PERSON], порушує її законні права як власника автомобіля щодо вільного володіння, користування та розпорядження майном, та, зокрема, унеможливлює проведення нею державної реєстрації транспортного засобу на своє ім'я, оскільки для реєстрації права власності на спірний автомобіль необхідно надати вказаний автомобіль для огляду уповноваженим особам сервісного центру МВС за місцем реєстрації транспортного засобу. Враховуючи вищевикладене, а також посилаючись на положення ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 387, 1212-1214 ЦК України, представник позивача просить задовольнити заявлені та збільшені позовні вимоги. Ухвалою судді від 10 червня 2016 року відкрито провадження у зазначеній справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені та збільшені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Підтвердила обставини, викладені в позовній заяві в обґрунтування заявлених позовних вимог. Вказала, що за результатами розгляду цивільної справи за її позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя суд виділив та визнав за нею право власності на автомобіль «Mersedes», модель Sprinter, д.н.з. [NUMBER]. Однак до цього часу вона не отримала від відповідача ні автомобіля, ні ключів від нього, ні свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Весь цей час автомобіль перебував у відповідача і той майже рік ховав його від неї. За її заявою щодо незаконних дій [PERSON] з привласнення належного їй автомобіля у Городнянському ВП Менського ВП ГУНП в Чернігівській області було відкрито відповідне кримінальне провадження та автомобіль було оголошено у розшук. Після рішення суду вона неодноразово зустрічалась з відповідачем і ставила йому питання щодо місця знаходження автомобіля, щоб його можна було забрати. Однак останній постійно ухилявся від відповіді та казав, що автомобіля у неї немає. До 27.07.2016 року вона не знала про місцезнаходження автомобіля і відповідач їй не казав де він знаходиться. 27.07.2016 року їй зателефонував працівник поліції [PERSON] та призначив час зустрічі для того, щоб вона могла побачити свій автомобіль. Вона разом з експертом оцінювачем та знайомим приїхали у призначений час і їй показали автомобіль нібито схожий на її на якому були державні номерні знаки СВ 6818 АХ. Однак це був не той автомобіль який вони купували, а купа заліза. Їй не було забезпечено доступу до даного транспортного засобу, вона була позбавлена можливості звірити номер рами та його відповідність тому номеру, який вказаний в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, оскільки вказане свідоцтво та ключі від автомобіля відповідач їй не надав. Було складено протокол огляду автомобіля з яким вона ознайомилась, підписала і вони пішли. Підтвердила, що автомобіль стояв збоку від заїзду в гаражний кооператив. Пізніше їй стало відомо, що даний автомобіль був вскритий. Не заперечувала того, що їй пропонували відкрити цей автомобіль, але вона не зареєструвала автомобіль на себе і не являється власником, а тому вона не має права проводити з автомобілем будь-які дії. Їй пропонували забрати невідомий автомобіль нібито її, схожий на її, але у неї не було фізичної можливості забрати цей автомобіль і переконатися, що це саме її автомобіль. Щодо наявної у неї копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, то її вона знайшла в документах. Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 62 ЦПК України, позивач, будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка, показала, що ні ключів, ні свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ні відповідач, ні хтось інший їй не передавав і в руках вона їх не тримала. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримала заявлені нею в інтересах позивача та в послідуючому збільшені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Вказала, що факт володіння і користування спірним автомобілем та факт відмови у його передачі підтвердив сам [PERSON] при його допиті як свідка 21.01.2016 року. З цього допиту вбачається, що відповідач знає місцезнаходження автомобіля, автомобіль не передає, оскільки вимагає оформлення факту передачі автомобіля представниками виконавчої служби. Твердження відповідача про те, що автомобіль зламався задовго до рішення суду не відповідає дійсності, оскільки за даними поліції рух цього автомобіля було зафіксовано камерами 16.09.2015 року. За фактом привласнення належного позивачу автомобіля відкрито кримінальне провадження, автомобіль знаходиться у розшуку. Підтверджує, що на даний час встановлено місцезнаходження автомобіля, але немає ключів і свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, щоб можна було забрати цей автомобіль. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні предявлений до нього позов не визнав у повному обсязі та заперечував з приводу його задоволення. Вказав, що у судовому засіданні при розгляді справи про поділ майна він наголошував на тому, що спірний автомобіль знаходиться у технічно несправному стані. Він неодноразово пропонував позивачу забрати автомобіль, але вона йому сказала, що автомобіль їй не потрібен, а потрібні гроші. Звертає увагу на те, що він не міг зберігати автомобіль і нести відповідальність за нього, а тому наполягав на його передачі позивачу. Підтверджує, що після рішення суду ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходились у нього. Восени 2015 року йому телефонував представник позивача з яким вони домовились про передачу автомобіля, якщо все буде оформлено належним чином. Потім йому зателефонувала інша особа, яка також відрекомендувалась як представник позивача і завела розмову про передачу автомобіля. Тоді він подумав, що це шахраї і вирішив оформити передачу автомобіля через виконавчу службу. Але все це відбувалось ще у 2015 році. 06.12.2015 року в присутності двох свідків, а саме [PERSON] та [PERSON], він передав ключі від автомобіля та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу безпосередньо позивачу. Щодо передачі автомобіля, то він сказав, що передасть його [PERSON] виключно під розписку. Потім він дізнався, що відкрито кримінальне провадження за заявою позивача щодо привласнення ним автомобіля. Він неодноразово протягом квітня-травня 2016 року пропонував слідчому показати місце стоянки автомобіль і щоб хтось з працівників поліції приїхав і оглянув автомобіль, оскільки боявся, що його розукомплектують. Однак огляд автомобіля працівниками поліції було проведено лише в липні 2016 року. Вказує на те, що на сьогоднішній день він не користується і не володіє спірним автомобілем, але йому відомо місцезнаходження цього автомобіля, як воно відомо і позивачу та працівникам поліції. При цьому позивача він повідомляв про місцезнаходження автомобіля ще раніше. При проведенні працівником поліції огляду автомобіля він пропонував позивачу за свій рахунок на евакуаторі доставити автомобіль в будь-яке місце яке вкаже позивач, але остання сказала, що їй це не потрібно. Також [PERSON] сказала, що її автомобіль коштує 300000 грн., а що це за автомобіль предявлений їй вона не знає. Також він пропонував позивачу викликати спеціаліста екстреної служби з відкривання дверей автомобілів і оплатити його послуги, але позивач знову сказала, що це їй не потрібно. Працівник поліції також пропонував позивачу пристати на його умови, але вона порадились зі своєю довіреною особою і сказала, що їм це не потрібно. Натомість вони сказали працівнику поліції [PERSON], що цей автомобіль тепер його проблема. Стверджує, що спірний автомобіль зламався ще до того як суд повідомив йому про заборону його відчуження. Отримавши відповідні документи з суду про заборону відчуження автомобіля, він прийняв рішення його не ремонтувати. Заперечує факт того, що він їхав на спірному автомобілі в с. Новоселівка Чернігівського району Чернігівської області 16.09.2015 року, оскільки на той момент автомобіль був у неробочому стані. Припускає, що можливо це міг бути автомобіль двійник. Скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 62 ЦПК України, відповідач [PERSON], будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка, показав, що ні ключів, ні свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу у нього немає відтоді як він їх передав 06.12.2016 року особисто в руки позивачу. Після цього він не мав змоги керувати спірним автомобілем, оскільки, окрім відсутності ключів та реєстраційних документів на автомобіль, він був ще й несправний. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні предявлений позов не визнала у повному обсязі та заперечувала з приводу його задоволення. Повністю підтримала позицію відповідача та вказала, що предявлений позов являється необґрунтованим і задоволенню не підлягає. Звертає увагу на те, що на даний час позивачу відомо місцезнаходження спірного автомобіля, також встановлено, що відповідач цим автомобілем не користується. Відповідно не зрозуміло з чого ж тоді чужого незаконного володіння слід витребовувати автомобіль. При цьому стороною позивача на час звернення до суду з відповідним позовом не оспорювався той факт, що відповідач не володіє і не користується спірним автомобілем. Сторона позивач має довести той факт, що відповідач на даний час володіє і користується спірним автомобілем, але цього не доведено. Відповідач також не є власником спірного автомобіля і не несе ніякої відповідальності за його збереження. Натомість позивач як власник не користується своїми правами і штучно створює собі перешкоди у володінні та користуванні належним їй спірним автомобілем. Взагалі позиція позивача є неоднозначною, стверджуючи, що вона не є власником спірного автомобіля, [PERSON] звертається до суду з відповідним позовом як власник спірного автомобіля. Суд, зясувавши позицію сторін по суті заявлених позовних вимог та заслухавши їх пояснення та пояснення їх представників з цього приводу, дослідивши в судовому засіданні усі наявні матеріали справи, допитавши свідків, встановивши наявність обставин, якими обґрунтовуються вимоги, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, прийшов до наступного. Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії САК № 832131 встановлено, що власником автомобіля «Mersedes-Benz», модель Sprinter, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі ( кузова, рами ) WDB9066351S101044, являється [PERSON]. Дата реєстрації 19.05.2012 року ( а.с. 12 ). З дослідженого в судовому засіданні рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 30.06.2015 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, встановлено, що суд виділив та визнав право власності за [PERSON] на автомобіль «Mersedes», модель Sprinter, д.н.з. [NUMBER], вартістю 310514, 20 грн. ( а.с. 6-11 ). Факт набрання вказаним судовим рішенням законної сили визнаний сторонами, а тому відповідно до положень ст. 61 ЦПК України, даний факт не підлягає доказуванню. Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно приписів ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частина 1 ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] зверталась у жовтні та листопаді 2015 року до правоохоронних органів з проханням вжити заходів до свого колишнього чоловіка [PERSON], який не виконує рішення суду та не віддає автомобіль марки «Mersedes», модель Sprinter ( а.с. 13-14 ). За фактом привласнення належного позивачу автомобіля слідчим відділенням Городнянського відділення поліції Менського ВП ГУНП в Чернігівській області 16.12.2015 року внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України ( привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем ) ( а.с. 15 ). Як вбачається з телеграм, направлених 26.02.2016 року позивачем на адресу відповідача, [PERSON] пропонувала відповідачу повідомити їй дату, час та місце зустрічі для здійснення передачі спірного автомобіля, оскільки їй стало відомо, що відповідач згоден передати їй автомобіль за умови документального оформлення його прийому передачі ( а.с. 57-60 ). Також в судовому засіданні встановлено, що у кримінальному провадженні по заяві [PERSON] по факту привласнення її колишнім чоловіком автомобіля марки «MERSEDES-BENZ», модель «SPRINTER», д.н.з. [NUMBER], № шасі WBD9066351S101044, з метою розшуку вказаного автомобіля, було проведено огляд автомобіля на який вказав [PERSON]. З протоколу від 27.07.2016 року огляду автомобіля встановлено, що в ході даної слідчої дії оглянуто автомобіль «MERSEDES-BENZ», модель «SPRINTER», д.н.з. [NUMBER], білого кольору. Зясовано, що даний автомобіль стоїть в м. Києві по вул. Кулібіна, 11Б, біля воріт автокооперативу. На час огляду автомобіль зачинений, відповідач повідомив, що ключі разом з технічним паспортом на автомобіль віддав колишній дружині [PERSON]. Натомість остання, яка також приймала участь в огляді автомобіля, пояснила, що ні ключів, ні технічного паспорту від цього автомобіля їй ніхто не віддавав. З протоколу огляду вбачається, що автомобіль не має ознак розукомплектування, маються незначні пошкодження на автомобілі. Попереду та позаду автомобіля на час огляду закріплено номерні знаки СВ 6818 АХ. На час огляду автомобіль не вилучався, оскільки відсутні ключі від автомобіля та технічний паспорт. На пропозицію [PERSON] забрати даний автомобіль, остання пояснила, що не забере його, так як не має фізичного доступу до даного автомобіля та не упевнена, що це саме той автомобіль, який належить їй ( а.с. 82-85 ). З протоколу додаткового огляду автомобіля «MERSEDES-BENZ», модель «SPRINTER», д.н.з. [NUMBER], білого кольору, проведеного 27.07.2016 року, встановлено, що відповідач, знаючи як відчинити капот з зовнішньої сторони не проникаючи всередину автомобіля, в присутності понятих відчинив капот під яким було виявлено на металевій панелі кузова номер WBD9066351S101044. Під капотом при візуальному огляді встановлено наявність двигуна та всього навісного обладнання. Позивач [PERSON] участі у проведенні додаткового огляду автомобіля не приймала ( а.с. 86-88 ). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] вказав, що спірний автомобіль зламався десь близько 2 років тому і після цього відповідач більше ним не користувався. Підтвердив, що він особисто був свідком того як відповідач 06.12.2015 року передав ключі і свідоцтво про реєстрацію спірного транспортного засобу в руки позивачу. 27.07.2016 року він також приймав участь в якості понятого при огляді спірного транспортного засобу. Візуально при огляді автомобіля було видно, що він вже давно був припаркований і не рушав з місця. В огляді автомобіля приймала участь і позивач. В ході огляду позивачу пропонувалось відкрити автомобіль та пересвідчитись в номері рами, але позивач сказала, що це їй не потрібно. Також в його присутності відповідач запропонував [PERSON] викликати спеціаліста технічної служби для відкривання автомобіля, але позивач відмовилась від цього, а потім покинула місце події. Відповідач зняв підкрилок в автомобілі і відкрив капот, було сфотографовано номер рами автомобіля. Також в його присутності відповідач пропонував позивачу забрати автомобіль, але [PERSON] сказала, що оскільки немає ключів та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль їй не потрібен, а потрібні 300000 грн.. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що спірним автомобілем відповідач не керував вже близько двох років. Вказав, що в кінці 2015 року, точної дати не памятає, він був свідком того як відповідач приїздив до [PERSON] і передавав їй ключі та свідоцтво про реєстрацію спірного транспортного засобу. Безпосередньо в той момент він сидів в автомобілі на якому вони приїхали разом з відповідачем та [PERSON] і бачив на власні очі як відповідач брав ключі та свідоцтво про реєстрацію спірного транспортного засобу, виходив з машини і йшов їх віддавати позивачу, яка чекала його біля підїзду. Самого моменту передачі він не бачив, але коли [PERSON] повернувся до автомобіля, то в руках у нього ключів та свідоцтва вже не було. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], який обіймає посаду старшого оперуповноваженого СКР Городнянського відділення поліції Менського ВП ГУНП в Чернігівській області, показав, що в липні 2016 року за дорученням слідчого Ребуса Ю.В. він був відкомандирований до м. Києва для огляду автомобіля «Mersedes-Benz», який мав показати [PERSON]. Останній показав цей автомобіль «Mersedes-Benz», модель Sprinter, реєстраційний номер [NUMBER], білого кольору, який стояв біля воріт гаражного кооперативу, та який відповідач мав передати своїй колишній дружині. На питання до відповідача щодо ключів від автомобіля, той сказав, що віддав їх позивачу навесні 2016 року разом зі свідоцтвом про реєстрацію спірного транспортного засобу. [PERSON]М, сказала, що відповідач ключів та свідоцтва не віддавав. При візуальному огляді автомобіля було видно, що він вже тривалий час не експлуатувався. Також оглядом не було встановлено розукомплектування автомобіля. Після огляду спірного автомобіля він запропонував позивачу забрати автомобіль, але вона відмовилась мотивуючи це тим, що не встановлено номер рами автомобіля та немає ключів від нього. Підтверджує, що відповідач в його присутності пропонував позивачу викликати спеціаліста технічної служби для екстреного відкривання дверей або ж за свій кошт доставити автомобіль в любе місце м. Києва, але позивач відмовилась від цього і сказала, що їй це не потрібно. Після закінчення першого огляду позивач пішла. [PERSON] зміг без ключів ззовні відчинити капот спірного автомобіля і він виявив та при понятих зафіксував номер рами автомобіля в другому протоколі огляду спірного автомобіля. Після цього капот автомобіля закрили і сам спірний автомобіль залишився на тому ж самому місці. Звертає увагу на те, що після того як відповідач ззовні відкрив капот в автомобілі він телефонував позивачу і просив її повернутись для участі в огляді, але вона сказала, що їй це не потрібно. Стаття 387 ЦК України передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Звертаючись до суду з відповідним позовом та посилаючись на положення ст. 387 ЦК України, сторона позивача стверджує, що спірний автомобіль, який є власністю позивача, перебуває у незаконному володінні відповідача, що порушує законні права позивача щодо вільного володіння, користування та розпорядження майном, та, зокрема, унеможливлює проведення нею державної реєстрації транспортного засобу на своє імя. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 27 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається на осіб, які беруть участь у справі позовного провадження. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду ( стаття 159 ЦПК ), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що на момент розгляду справи в суді зясовано місцезнаходження спірного автомобіля. В рамках досудового розслідування в ході розшуку автомобіля за інформацією, яку повідомив відповідач, було встановлено місцезнаходження належного позивачу автомобіля та даний автомобіль ідентифікований як саме той, який за рішенням суду було виділено позивачу та визнано за нею право власності на нього. При цьому також встановлено, що автомобіль тривалий час не експлуатувався та не рухався з місця своєї стоянки, про що вказали в судовому засіданні свідки. З листа відповіді Городнянського відділення поліції Менського ВП ГУНП в Чернігівській області від 29.08.2016 року вбачається, що після встановлення місця знаходження спірного автомобіля спеціальні заходи правоохоронними органами не вживались, автомобіль перебував біля території автокооперативу, про місце його знаходження [PERSON] повідомлена і бачила його на власні очі. Під час проведення огляду [PERSON] було запропоновано забрати автомобіль, але вона відмовилась це робити, а тому у звязку з тим, що згідно рішення суду [PERSON] має право розпоряджатись даним автомобілем на власний розсуд, то її рішення залишити автомобіль біля автокооперативу ніким не оспорювалось і автомобіль не переміщався ( а.с. 133 ). Пункт 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачає, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. З огляду на викладене, однією з правових підстав для застосування положень ст. 387 ЦК України являється доведення фактичного знаходження спірного майна у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При цьому в судовому засіданні стороною позивача не доведено факту того, що на даний час у фактичному володінні та користуванні відповідача перебуває спірний автомобіль. Позивачу відомо місцезнаходження спірного автомобіля і вона як власник не позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися цим своїм майном. Натомість позивач відмовляється забрати спірний автомобіль і таке її рішення охоплюється змістом її прав як власника та її внутрішньою волею. Звертає на себе увагу і той факт, що відповідач як під час огляду автомобіля, так і неодноразово в судовому засіданні, пропонував [PERSON] за власний кошт на евакуаторі доставити спірний автомобіль у будь-яке місце за її вказівкою, але позивач не пристала на його пропозиції. Також стороною позивача не спростовано відповідними доказами підтвердженого в судовому засіданні свідками факту передачі відповідачем [PERSON] ключів від автомобіля та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Щодо тверджень сторони позивача про неможливість проведення позивачем державної реєстрації транспортного засобу на своє імя через відсутність оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з посиланням на відповідні положення Порядку державної реєстрації ( перереєстрації ), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, конструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, то ці твердження є необґрунтованими. Оскільки відповідно до положень вказаного Порядку державна реєстрація транспортних засобів, право власності на які встановлено за рішенням суду, проводиться на підставі відповідного рішення суду. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу або технічний паспорт у даному випадку подаються для реєстрації лише у разі їх наявності. Таким чином, у справі відсутні жодні належні та допустимі докази того, що спірний автомобіль на даний час знаходиться чи утримується [PERSON]. Не спростовано стороною позивача і факту передачі відповідачем [PERSON] ключів та свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу. Враховуючи вищевикладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із чужого незаконного володіння слід відмовити у звязку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed