Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати недійсним пункт 4 параграфа 9 під назвою «Відповідальність сторін» кредитного договору №910.247000, укладеного 31.10.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON]; визнати припиненим кредитне зобов'язання, що виникло на підставі кредитного договору №910.247000, укладеного 31.10.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON]; визнати припиненим право застави, що виникло на підставі договору застави, укладеного 31.10.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON]; визнати припиненим обтяження легкового автомобіля марки PEUGEOT, моделі 208, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER], номер державної реєстрації [NUMBER], що виникло на підставі договору застави, укладеного 31.10.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON], а також вилучити з державного реєстру обтяжень рухомого майна запис про реєстрацію вказаного обтяження (а.с.16-20). Вимоги позову обґрунтовані тим, що 31.10.2013 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідачем були надані у власність позивача грошові кошти у розмірі 139977,00грн. З метою забезпечення виконання зобов'язання, цього ж дня між сторонами був укладений договір застави, за умовами якого в заставу Банку був переданий транспортний засіб - легковий автомобіль марки PEUGEOT, моделі 208, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER], номер державної реєстрації [NUMBER]. Зазначене кредитне зобов'язання було виконано позивачем 31.08.2015 року шляхом сплати грошових коштів в сумі 106551,36грн., що становило розмір боргу позивача станом на 31.08.2015 року. Разом з тим, між сторонами виник спір щодо розміру боргу позивача в частині зобов'язання сплати штрафу в сумі 4194,99грн. за порушення позивачем пункту 4 параграфа 9 під назвою «Відповідальність сторін» кредитного договору №910.247000 від 31.10.2013 року, тобто за неподання позивачем документів, що підтверджують його фінансовий стан. Однак, попри подачу позивачем таких документів 20.01.2015 року, останній вважає зазначений пункт Договору недійсним, з підстав його невідповідності вимогам частини 2 ст.549 ЦК України та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, однак надав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить провести розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача. Представник відповідача ПАТ «Ідея Банк» - Гошовська Р.Г. в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, однак надіслала до суду заперечення проти позову, в яких викладена заява про розгляд справи у відсутність представника відповідача. В письмових запереченнях проти позову представник відповідача посилається на те що п.4 параграфа 9 кредитного договору №910.247000, від 31.10.2013 року передбачений штраф за неподання або несвоєчасне подання позичальником документів, що підтверджують його фінансовий стан. Листом від 03.09.2014р. банк повідомив позивальника про необхідність щорічного подання такого документу. 20.01.2015р. позичальник звернувся до банку із заявою, в якій просив списати нарахований штраф, оскільки повідомляв менеджера про можливість подання відповідних документів після завершення календарного року. Оскільки позивач письмово не підтвердив, що звертався до відділення банку із відповідним застереженням, йому було відмовлено у списанні штрафу. Також посилання позивача на відображення штрафу у змінних величинах є необґрунтованим, оскільки штраф це вид стягнення за неналежне виконання умов договору. Тому просить відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення. Принцип забезпеченості кредиту передбачає наявність у банку права для захисту своїх інтересів, недопущення збитків від неповернення боргу через неплатоспроможність позичальника. Принципи повернення, строковості та платності означають, що кредит має бути повернений позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк із відповідною платою за його користування. Цільовий характер використання передбачає вкладення позичкових коштів із конкретною метою, визначеною кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживного кредиту встановлені законом (ч.ч.2, 3 ст. 1054 ЦК України). Судом встановлено, що 31.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №910.24700, згідно параграфа 1 якого Банк надає позичальнику кредит у розмірі 139977,00грн., строком на 84 місяці, для фінансування купівлі позичальником транспортного засобу марки PEUGEOT, моделі 208, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER], у сумі 135900,00грн. та фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника в сумі 4077,00грн. (а.с.72-75, 102). Згідно параграфа 3 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує процентну ставку в розмірі 0.0010% та зобов'язується сплатити комісію за видачу кредиту в розмірі 199,00грн., а також за обслуговування кредитної заборгованості позичальник сплачує щомісячну комісію згідно тарифів банку, починаючи з 13 місяця кредитування. Станом на день укладення договору, комісія становить 1,39% від початкової суми кредиту. Відповідно до п.п. h) п.2 параграфа 6 кредитного договору позичальник зобов'язується щорічно подати до банку документи, що підтверджують фінансовий стан позичальника за останні 6 місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до п. 4 параграфа 9 кредитного договору, в разі неподання або несвоєчасного подання позичальником документів, що підтверджують фінансовий стан позичальника за останні 6 (шість) місяців, та/або невиконання/несвоєчасного виконання поновлення дії договору (договорів) страхування заставного майна, Банк має право вимагати від позичальника сплати штрафу в розмірі від 0,1% до 3% від початкової суми кредиту за кожний випадок порушення, стягнувши витрати із позичальника. Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Для забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором №910.24700 від 31.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» та [PERSON] був укладений Договір застави транспортного засобу № 910.24700 від 31.10.2013 року, за умовами якого заставодавець передав у заставу заставодержателю транспортний засіб марки PEUGEOT, моделі 208, 2013 року випуску, номер кузова [NUMBER], реєстраційний [NUMBER] (а.с.76-77). Листом ПАТ «Ідея Банк» від 03.09.2014 року повідомлено [PERSON] про необхідність подачі Банку документів, що підтверджують його фінансовий стан (а.с.99). За даними квитанції №1658018 від 31.08.2015 року [PERSON] здійснено погашення кредитної заборгованості за Договором № 910.24700 від 31.10.2013 року в сумі 106551,36грн. (а.с.78) Відповідно до Довідки про залишок кредиту, виданої ПАТ «Ідея Банк» 31.08.2015 року, та Довідок-розрахунків заборгованості станом на 30.08.2015р. - 01.09.2015р., заборгованість [PERSON] за Договором №910.24700 від 31.10.2013 року станом на 01.09.2015р. становить 4194,99грн., що є штрафними санкціями (а.с.79, 109-111). Згідно положень частин 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, крім договорів, цивільні права та обов'язки виникають також з актів цивільного законодавства. Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року за № 15-рп\\2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 31.10.2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Відповідно до частини 1-3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі по тексту - Закон), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Відповідно до ч.4 ст.18 Закону, перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнане недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; договір може бути визнаний недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (частини 5-7 ст.18 Закону). Згідно зі статтею 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України. Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Не призводить недійсність окремої частини правочину до недійсності інших його частин. Тому законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини. Як убачається зі змісту п. 4 параграфа 9 кредитного договору та довідок банку, відповідачу нарахований штраф за неподання ним документів, що підтверджують його фінансовий стан. При цьому зазначеним пунктом договору визначено, що штраф визначено в розмірі від0,1% до 3% від початкової суми кредиту, що суперечить вимогам ч.2 ст.549 ЦК України, згідно якої штраф має обчислюватися від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як визначено в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Аналізуючи долучений до матеріалів справи кредитний договір № 910.24700 від 31.10.2013 року, надавши оцінку наявним в справі доказам, приймаючи до уваги заперечення сторони відповідача,

Outcome: partial