Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Представник позивача в інтересах Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з позовом, в якому зазначає, що 28.08.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 300,00 грн. 00 коп., який у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 2000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з відсотковою ставкою за користування кредитом 2,5 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В обґрунтування позовної заяви зазначається, що відповідачем неналежним чином виконуються умови договору щодо погашення кредиту та інших передбачених договором платежів, станом на 29.02.2020 р. у відповідача наявна заборгованість перед банком у розмірі 381491,83 грн.,яка складається з такого: - 1957,96 грн. заборгованість за кредитом; - 373033,87 грн. заборгованість за відсотками; - 6500,00 грн. заборгованість за пенею. Також позивач зазначив, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 137887,90 грн., яка складається з наступного: - 1957,96 грн. заборгованість за кредитом; - 135929,94 грн. заборгованість по прцентам за користування кредитом за період з 26.08.2011 року по 30.12.2018 року; та не сплачена на день звернення позивача до суду. Посилаючись на приписи ст.ст.509,526,610,611,625,1049,1050,1054 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача суму заборгованості, та судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2102,00 грн. Ухвалою суду від 05.05.2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотань будь-якої зі сторін про інше. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній не визнає позовні вимоги. Посилався на пропуск позивачем строків позовної давності, а саме з наданої банком довідки вбачається, що сток дії останньої виданої картки сплив у листопаді 2016 року, а з позовом банк звернувся до суду лише у 2020 році, тобто позовна давність за вимогами бану як щодо тіла кредиту, так і щодо процентів сплинула повністю. Крім того, зазначив, що Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», на які посилається позивач у позові, відповідачу для ознайомлення перед укладенням договору не надавалися та не підписувались, а тому не можуть вважатись частиною кредитного договору і зокрема угодою про збільшення строків позовної давності. З цього документа неможливо встановити дату набуття ним чинності, чи діяли такі Умови та правила станом на момент підписання відповідачем заяви від 26.08.2011 року. Сама ж заява від 26.08.2011 та довідка про умови кредитування домовленості про збільшення строку позовної давності не містять. По-друге, відповідачем зазначено, що проценти банком розраховано неправильно. Строк дії останньої виданої банком картки, як випливає з довідки банку, встановлено до 11/16, а отже у листопаді 2016 року сплинув. За правової позиції Великої Палати Верховного Суду (п. 91.) у справі № 444/9519/12 від 28.03.2018 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредите давня нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право нарахування процентів з моменту закінчення строку дії картки у банка припинилось, нарахування процентів з грудня 2016 року є безпідставним. Крім того, як вбачається з наданого банком розрахунку з 01.09.2014 ним в односторонньому порядку здійснено підвищення процентної ставки за кредитом з 30 до 34,8 відсотків річних, а з 01.04.2015 - до 43,2 відсотків річних. Відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку (правова позиція Верховного Суду України у справі за N 6-13 74цс 17). Однак, про таке збільшення процентів банк відповідача не повідомляв. Безпідставним є одночасне нарахування банком подвійної процентної ставки через невиконання умов кредитного договору, оскільки в заяві, підписаній сторонами, та довідці про умови кредитування відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді збільшеної відсоткової ставки за порушення зобов`язання, а Умови та правила надання банківських послуг не є складовою частиною кредитного договору. Представником позивача надано відповідь на відзив, відповідно до змісту якого останній наполягав на задоволення позову, а вимоги вважав законними і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із розглядом справи за відсутності учасників справи, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази, суд дійшов висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Як передбачено ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних правовідносин є, зокрема, правочини. З матеріалів справи встановлено, що 28.08.2011 року між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 300,00 грн. 00 коп., який у подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 2000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з відсотковою ставкою за користування кредитом 2,5 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачем неналежним чином виконуються умови договору щодо погашення кредиту та інших передбачених договором платежів, станом на 29.02.2020 р. у відповідача наявна заборгованість перед банком у розмірі 381491,83 грн.,яка складається з такого: - 1957,96 грн. заборгованість за кредитом; - 373033,87 грн. заборгованість за відсотками; - 6500,00 грн. заборгованість за пенею. Крім того, позивач зазначє, що кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 137887,90 грн., яка складається з наступного: - 1957,96 грн. заборгованість за кредитом; - 135929,94 грн. заборгованість по прцентам за користування кредитом за період з 26.08.2011 року по 30.12.2018 року. Доказів про погашення суми боргу, на спростування розрахунків позивача станом на час розгляду справи відповідач не надав. В порядку досудового врегулювання спір між сторонами не вирішений. Як встановлено ст.ст.509,526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку;зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.ст.611,625 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,визначених змістом зобов`язання(неналежне виконання);у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки,що передбачено ст.549 ЦК України. Статтями 1049, 1050 ЦК України встановлено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, у строк та в порядку,встановленому договору;якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавць має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання Як встановлено судом та перевірено доказами, що відповідач в період дії договору свої зобов`язання за договором виконував невчасно та не в повному обсязі, у зв`язку з чим станом на 29.02.2020 року заборгованість відповідача за кредитним договором складає 137887,90 грн., яка складається з суми заборгованості за кредитом в розмірі 1957,96 грн. та заборгованості по прцентам за користування кредитом за період з 26.08.2011 року по 30.12.2018 року р розмірі 135929,94 грн., про що надано розрахунок заборгованості, виписки по рахунку № [NUMBER] відкритого на ім`я [PERSON] . Відповідачем надано суду відзив, відповідно до якого просить застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Вирішуючи обґрунтованість заяви суд дійшов до висновку, що заявлене позивачем клопотання є обґрунтованим, таким, що ґрунтується на законі виходячи з наступного. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Так з розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку відкритого на ім`я [PERSON] вбачається, що відповідач отримав кредит, яким користувався, останній платіж відповідач здійснив 25.03.2014 року, а позивач звернувся до суду із позовом лише 20.03.2020 року. З наданих письмових пояснень позивача, щодо пропуску строку позовної давності позивач посилався на те що, строк позовної давності за п.1.1.7.31 Умов договору було збільшено до 50 років, посилався на правові позиції викладені у постановах Верховного суду Українив справах 6-14цс 14 та 6-61цс 14-, проте суд встановив, що позивач звернувся із позовом через шість років з моменту останнього платежу внесеного відповідачем. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи, що строк позовної давності відраховується від 01.11.2016 року (першого дня після закінчення строку дії картки), а позивач з зазначеним позовом звернувся до суду лише 20.03.2020 року, тобто за межами встановленого законом трирічного строку позовної давності, суд вбачає підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем та відмови у стягненні заборгованості за тілом кредиту у сумі 1957,96 грн. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для відмови в позові, судові витрати позивача стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed