Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON], який помер 04 липня 2000 року, право власності на цілий житловий будинок та господарські будівлі і споруди по вул. Шевченка, 32 в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по вул. Шевченка, 32 в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON]В.(син), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/3 житлового будинку. 26 травня 1999 року померла його мати [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, яка серед іншого складалась з належної померлій частини спірного будинку. Оскільки мати за життя заповіту не склала, тому він та батько спадщину після смерті останньої фактично прийняли, оскільки залишились проживати у вказаному будинку незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформили. 04 липня 2000 року помер його батько. Відкрилась спадщина на належну останньому частку спірного майна. На випадок своєї смерті батько заповіту не складав. Відтак, він як спадкоємець першої черги, що надалі залишився проживати у житловому будинку по вул. Шевченка, 32 в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області та розпоряджатись ним, спадщину після смерті батька фактично прийняв. Звернувшись з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок - отримав відмову у видачі такого, у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на вказане спадкове майно. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Представник позивача - [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його з позивачем відсутності, позовні вимоги підтримують, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просять їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] подала заяву, в якій просить розглянути дану справу за її відсутності, оскільки позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з будинкової книги будинку №32 по вул. Шевченка в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області №140 від 26 січня 2018 р., що станом на 30 червня 1990 року по смт. Гніздичів вул. Шевченка, 32 Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON]В.(син) /а.с. 9/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок №32 по вул. Шевченка в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON]В.(син). Частка кожного члена двору становила 1/3. Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що 26 травня 1999 року, в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, у віці 77 років, померла [PERSON] член вищевказаного двору, про що 28 травня 1999 року зроблено відповідний запис №30 та Гніздичівською селищною радою Жидачівського району Львівської області, від 28 травня 1999 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №176402 /а.с. 7/. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складала, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 07 березня 2018 року за вих. №333. Окрім того, з вказаної довідки вбачається, що до дня смерті та на день її смерті у спірному житловому будинку по вулиці Шевченка, 32 в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області були постійно зареєстровані та проживали з померлою її чоловік [PERSON] та син [PERSON] /а.с. 8/. При вищевказаних обставинах, встановлено, що відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) [PERSON] та [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняли, оскільки як спадкоємці першої черги фактично вступили в управління та володінням спадковою частиною будинку, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформили. Разом з тим, з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть серії І-СГ №236011, вбачається, що 04 липня 2000 року в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області у віці 88 років помер [PERSON] голова двору, про що 05 липня 2000 року зроблено відповідний запис №32 /а.с. 13/. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Гніздичівської селищної ради Жидачівського району Львівської області від 25 січня 2018 року за вих. №135. Окрім того, з вказаної довідки вбачається, що до дня смерті та на день його смерті у спадковому житловому будинку по вулиці Шевченка, 32 в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області був постійно зареєстрований та проживав з померлим його син [PERSON] /а.с. 14/. Відтак позивач, відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті батька прийняв, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володінням спадковим майном. Відповідно до копії технічного паспорта виготовленого на замовлення позивача житловий будинок що знаходиться по вулиці Шевченка, 32 в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, має загальну площу - 63,1 кв.м., (житлова 36,6 кв.м.) рік побудови 1950. Сумарна інвентаризаційна вартість з господарськими будівлями та спорудами 168250 грн. /а.с. 10-12/. Проте, згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій №68/02-31 від 30 січня 2018 року, виданої завідувачем Жидачівською державною нотаріальною конторою, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька [PERSON], померлого 04 липня 2007 року у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул.. Шевченка, 32 в смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору , частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом /а.с. 15/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майном, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачка позовні вимоги визнала та не заперечує проти задоволення позову, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved