Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Представник позивача АТ «Укрсоцбанк» Степаненко О.О. 04.03.2019 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Солом`янський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві про звільнення майна з-під арешту, яке належить АТ «Укрсоцбанк», а саме: на однокімнатну квартиру [ADDRESS] , що накладений Солом`янським районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.06.2007 року між сторонами було укладено Кредитний договір № 030.29-50/274-с, за умовами якого відповідач отримав кошти у розмірі 75 000,00 доларів США, та 01.06.2007 року між сторонами було укладено Іпотечний договір про забезпечення основного зобов`язання, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] . У зв`язку із систематичним невиконанням відповідачем умов кредитного договору, позивачем було розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, та 12.12.2018 року право власності на майно було зареєстровано за позивачем АТ «Укрсоцбанк». Однак, позивачу стало відомо, що реалізувати власне майно на даний час неможливо, оскільки 12.07.2018 року ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві винесено постанову про арешт майна боржника № 56758493, якою накладено арешт на майно [PERSON] , в тому числі на спірну квартиру. Однак, накладений арешт на квартиру іпотекодавця є порушенням прав позивача як власника квартири та є підставою його звернення з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 15.03.2019 року відкрито провадження в справі, ухвалою від 08.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду (а.с.32-33, 73-74). У судове засідання учасники процесу не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомляли. Від відповідача до суду надійшов відзив на позов (а.с.44-60), від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити з підстав викладених в позові. Суд, розглянувши справу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що 01.06.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено Договір кредиту № 030.29-50/274-с, за умовами якого відповідач отримав кошти у розмірі 75 000,00 доларів США (а.с.8*10) 01.06.2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено Іпотечний договір № 030.29-50/274-с, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань перед іпотекодержателем за Договором кредиту № 030.29-50/274-с, укладеним між іпотекодавцем та іпотекодержателем 01.06.2007 року, а також зобов`язань за цим Договором нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 11-12). Згідно статті 4 Іпотечного договору, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, зокрема, на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок забезпечених іпотекою зобов`язань, в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тощо. 12.07.2018 року на підставі постанови ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві накладено арешт на майно боржника [PERSON] , зокрема, на квартиру [ADDRESS] (а.с.13-14). На підставі Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, б\\н від 03.08.2018 виданого АТ «Укрсоцбанк» державним реєстратором 12.12.2018 року зареєстровано право власності АТ «Укрсоцбанк» на квартиру [ADDRESS] (а.с.13-14). Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч. 1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. У статті 19 Закону України «Про заставу» передбачено, що за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України). За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку». Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. При цьому, за змістом частини шостої статті 3 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до частини сьомої статті 3 Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2018 року у справі № 6-13цс14, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Порядок скасування арешту, накладеного в межах виконання рішення, встановлений статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» ( що діяв на час накладення арешту та заборони на відчуження згідно оскаржуваної Постанови державного виконавця), відповідно до частини другої якої у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Порядок скасування арешту, накладеного в межах виконання рішення, встановлений статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» ( що діяв на час накладення арешту та заборони на відчуження згідно оскаржуваної Постанови державного виконавця) відповідно до частини п`ятої якої у інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору є звільнення з-під арешту нерухомого майна: квартири [ADDRESS] , що накладений за постановою ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника № 56758493 від 12.07.2018, з огляду на порушення вказаним забезпеченням прав позивача АТ «Укрсоцбанк» як власника квартири, який не є боржником в межах виконавчого провадження. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звільнення з-під арешту нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , що накладений за постановою ВДВС Солом`янського РУЮ у м. Києві про арешт майна боржника № 56758493 від 12.07.2018, - оскільки вказане нерухоме майно на час накладення арешту від 12.07.2018 року перебувало під іпотекою АТ «Укрсоцбанк», тобто під забороною відчуження до виконання боржником [PERSON] кредитних зобов`язань перед АТ «Укрсоцбанк», передбачених Договором № 030.29-50/274-с, тому накладення арешту на таке майно є порушенням прав Банку-іпетокодержателя на переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Крім того, ураховуючи також те, що арешт накладено на нерухоме майно, що належить на праві власності позивачу, останній як власник майна відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, може вимагати усунення будь-яких порушень в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном, не будучи боржником за виконавчим провадженням. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про звільнення майна з-під арешту, підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України) Враховуючи наведене та

Outcome: approved