Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт», ПАТ «СмартБанк», підстави якого було змінено в порядку, передбаченому ст.31 ЦПК України, в якому просить: визнати частково недійсним договір факторингу №2 від 25.07.2014р., укладений між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №111013/1 від 11.10.2013р., укладеним між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та [PERSON]; визнати недійсним договір про відступлення прав за договором застави транспортного засобу №847 від 11.10.2014р., укладений між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт». Вимоги позову обґрунтовані тим, що 11.10.2013р. між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та [PERSON] було укладено кредитний договір №111013/1, згідно умов якого позивачу було надано кредит в розмірі 930000,00грн. на споживчі потреби, з остаточним терміном повернення не пізніше 10.10.2014р., зі сплатою 18,0% річних за користування кредитом та поверненням кредиту щомісяця до 20 числа згідно графіку погашення. 11.10.2013р. між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та [PERSON] було укладено договір застави, посвідчений приватним нотаріусом КМНО [PERSON] за реєстровим номером 847, відповідно до якого в рахунок забезпечення належного виконання умов кредитного договору, щодо повернення грошових коштів, було передано в заставу Банку автомобіль марки MERSEDES-BENZ, моделі 350S, 2013 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. 25.07.2014р. між відповідачами укладено факторингу №2, відповідно до якого первісний кредитор відступив на користь нового кредитора право вимоги отримання грошових коштів за кредитним договором в повному обсязі. Так, ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» набув відступлене право грошової вимоги до фізичної особи, яке виникло за кредитним договором, укладеним між Банком та позивачем. Позивач вважає договір факторингу таким, що не відповідає вимогам частини 1 ст.203, ст.215, ч.1 ст.216 ЦК України та який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, відповідно до ст.228 ЦК України, оскільки цей договір було укладено між відповідачами без відома позивача, а згідно умов даного договору до фактора також переходять права за забезпечувальними договорами, а саме - за договором застави автомобіля. При цьому, за передані фактором у розпорядження грошові кошти, клієнт сплачує плату в розмірі 100,00грн. В подальшому ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» без відома позивача звернувся до суду з позовною заявою про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль MERSEDES-BENZ, позов було задоволено. Отже, позивач зазначає, що заставне майно в рази перевищує сумнівний борг за кредитним договором, а продаж ПАТ «Банк Ринкові Технології» - ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» права грошової вимоги з переходом прав за договором застави за 100,00грн. спрямоване лише на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної. Також в позові зазначено, що згідно ч.3 ст.215 ЦК України, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним. Правовими підставами позову в ньому зазначені положення ст.ст.27,203,215,228 ЦК України (а.с.119-122). Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги позову в повному обсязі з викладених у ньому підстав та додатково пояснив, що рішення суду про звернення стягнення на предмет застави ще не надрало законної сили. Зазначив, що договір факторингу був укладений з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, оскільки ціна договору факторингу становить лише 100,00грн., отже порушено публічний порядок укладання договорів. Згідно умов договору, стягнуті кошти повинні бути повернуті банку фактором. Вважає, що укладанням договору факторингу порушені права позивача, оскільки в подальшому фактор звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль. Також представник позивача уточнив, що правовими підставами для визнання обох договорів недійсними є положення ч.1 ст.203, ч.1 ст.228 ЦК України. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» - Мацкевич Д.А. в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та зазначив, що вимоги позову є безпідставними, спрямовані на те, щоб боржник якомога довше не повертав кредитні кошти. Фактично кредит було отримано позивачем з метою його не повернення, оскільки умови кредитного договору позивачем взагалі не виконувались, тому ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» було змушено звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави. Укладені між відповідачами договори, про визнання яких недійсними заявлений позов, жодним чином не порушують публічний порядок та не спрямовані на заволодіння майном позивача. Представник відповідача ПАТ «СмартБанк» - Свистунов А.В. в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі та зазначив, що позов спрямований на затягування розгляду справи про звернення стягнення на предмет застави. Згідно чинного законодавства банк не зобов'язаний повідомляти боржника про наміри та факт укладання договору факторингу. Вказана в п.3.3. договору факторингу сума в розмірі 100,00грн. є комісією, а ціна договору вказана в п.3.2. цього договору. Також представник підтримав заперечення представника ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» в судовому засіданні. Також матеріали справи містять письмові заперечення ПАТ «СмартБанк» на позов в первинній редакції (підстави якого було змінено) (а.с.74-76). Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 11.10.2013р. між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та [PERSON] було укладено кредитний договір №111013/1, згідно п.п. 1.1, 1.2., 1.3., 1.4, 1.5. якого Банк зобов'язався надати Позичальнику кредит в сумі 930000,00грн. на споживчі потреби, а Позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за його користування, з остаточним терміном повернення не пізніше 10.10.2014р. (включно), за фактичне використання кредиту Позичальник сплачує Банку 18,0% річних, у кожному випадку несвоєчасного (або не у повному обсязі) виконання Позичальником своїх зобов'язань з погашення кредиту та/або сплати процентів за цим Договором, розмір процентної ставки може бути збільшений Банком на 2 проценти річних та становитиме 20% річних, у разі подальшого порушення умов Договору Позичальником, розмір процентної ставки збільшується з врахуванням раніше здійснених змін процентних ставок (а.с.6-11). Відповідно до п.2.1 Кредитного договору, в забезпечення зобов'язань за цим договором Позичальник передає в заставу транспортний засіб, а саме: автомобіль типу легковий седан-В, марки MERSEDES-BENZ, моделі 350S, 2013 року випуску, чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER], що належить Позичальнику на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], виданого 26.04.2013р. ВРЕВ-4 УЛАІ в м. Києві. Відповідно до п.6.1.5. Кредитного договору, Банк має право звернути стягнення на заставне майно та кошти Позичальника, у разі настання обставин, вказаних у п.6.1.4. цього Договору. Відповідно до п.8.1. Кредитного договору, за порушення строків повернення кредиту, сплати процентів за кредит, Позивальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ (діючої у період нарахування пені) від суми простроченої заборгованості за кредитом та (або) процентами за кожен день прострочення платежу. 06.11.2013р. між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору №111013/1 від 11.10.2013р., згідно умов якої кредит надається у вигляді відкличної не поновлювальної кредитної лінії з наданням окремими частинами (траншами) у загальній сумі 993115,00грн. з остаточним терміном повернення не пізніше 10.10.2014р. (включно) шляхом перерахування суми кредиту (траншів) на поточний рахунок Позичальника, повернення кредиту (основної позичкової заборгованості) здійснюється Позичальником в терміни та розмірах, що встановлені Графіком погашення кредиту, що міститься в додатку №2 до цього договору (а.с.12). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає, серед іншого, на підставі договору (ч.1 ст.574 ЦК України). В забезпечення виконання [PERSON] кредитних зобов'язань за Кредитним договором №111013/1 від 11.10.2013р. та усіх додаткових угод до нього, 11.10.2013р. між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та [PERSON], укладено нотаріально посвідчений Договір застави транспортного засобу, відповідно до умов якого, заставодавець передав у заставу заставодержателю автомобіль марки MERSEDES-BENZ, моделі 350S, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], чорного кольору, реєстраційний номер [NUMBER]. Даний договір зареєстровано в реєстрі за №847 (а.с.14-20). Відповідно до положення п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ч.1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України , предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт (ч.1 ст.1079 ЦК України). 25.07.2014 року між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» укладено Договір факторингу №2, відповідно до умов якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Фактор зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а клієнт зобов'язується відступити Факторові свої права грошової вимоги до вказаних в договорі боржників, одним з яких, згідно п.п.1.1.1. цього Договору є [PERSON] за кредитними договорами №111013/1 від 11.10.2013р. (кредитний договір №1) та №221013/1 від 22.10.2013р. (кредитний договір №2). Право грошової вимоги вважається переданим фактору в день підписання цього договору після отримання Клієнтом грошових коштів від Фактора (п.1.3. Договору факторингу). В день підписання цього Договору до Фактора переходять також права за договорами, що укладені в забезпечення виконання зобов'язань Боржників за основними договорами, у тому числі права, що виникають з Договору застави транспортного засобу, посвідченого 11.10.2013р. приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.І. за реєстровим №847, що укладений між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та [PERSON] (п.1.4. Договору факторингу). Права за договорами забезпечення, вказані в п.1.4. цього Договору, переходять до Фактора без будь-якої плати будь-якого характеру виключно в силу положень чинного законодавства України (п.1.5. Договору факторингу). Відповідно до п.3.2. Договору факторингу, Фактор зобов'язаний передати в розпорядження Клієнту грошові кошти в загальній сумі 1543029,29грн. без ПДВ, шляхом їх перерахування на рахунок Клієнта в день підписання цього Договору. Відповідно до п.3.3. Договору факторингу, за передані Фактором в розпорядження Клієнта грошові кошти, Клієнт сплачує Фактору плату в розмірі 100,00грн. без ПДВ, шляхом їх перерахування на поточний рахунок Фактора в день підписання цього договору (а.с.134-139). Також 25.07.2014 року між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» підписано Акт прийому-передачі документів згідно Договору факторингу №2 від 25.07.2014 року (а.с.140-141). Крім того, 27.08.2014р. між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» укладено нотаріально посвідчений Договір відступлення прав за Договором застави транспортного засобу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.І. 11.10.2014р. та зареєстрований в реєстрі за №847, згідно умов якого Первісний Заставодержатель передає, а Новий Заставодержатель приймає всі права за Договором застави транспортного засобу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Чорнєй В.І. 11.10.2013р. та зареєстрований в реєстрі за №847, що укладений між Первісним Заставодержателем і [PERSON] в забезпечення виконання зобов'язань Заставодавця за Кредитним договором (а.с.144-148). Згідно статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Згідно Статуту ПАТ «СмартБанк», затвердженого позачерговими Загальними зборами акціонерів ПАТ «СмартБанк» Протокол №3 від 26.12.2014р., погодженого НБУ 09.06.2015р., державну реєстрацію змін до установчих документів проведено 19.06.2015р., рішенням позачергових Загальних зборів акціонерів ПАТ від 18.08.2014р., протокол №2, статут ПАТ «Банк Ринкові Технології» викладено у новій редакції у зв'язку із зміною найменування на ПАТ «СмартБанк». ПАТ «СмартБанк» є правонаступником ПАТ «Банк Ринкові Технології» (а.с.160-162). Як убачається зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача в судовому засіданні, позивач, посилаючись на укладення між відповідачами Договору факторингу та Договору відступлення прав за договором застави транспортного засобу, без відома позивача та продаж Відповідачем-2 Відповідачу-1 права грошової вимоги з переходом прав за договором застави за 100,00грн., що на думку сторони позивача спрямоване «на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи», вказуючи правовими підставами позову ст.215, ч.1 ст.203, ч.1 ст.228 ЦК України, просить визнати недійсними Договір факторингу в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №111013/1 від 11.10.2013р. та Договір відступлення прав за договором застави транспортного засобу, оскільки це передбачено ч.3 ст.215 ЦК України. Проте, погодитися з такими доводами та обґрунтуванням, підстав немає. У частині 1 статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Статтею 228 ЦК України, на яку, як основну правову підставу визнання договорів недійсними вказує сторона позивача, визначено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України). Разом з тим, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження (ст.1080 ЦК України). При цьому, слід зазначити, що умовами кредитного договору №111013/1 від 11.10.2013р. не передбачені будь-які заборони чи обмеження щодо відступлення права вимоги. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для визнання недійсними Договору факторингу в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №111013/1 від 11.10.2013р. та Договору відступлення прав за договором застави транспортного засобу, з підстав укладення цих договорів без відома позивача. При цьому, слід зазначити, що 30.07.2014р. ПАТ «Банк Ринкові Технології» направив на адресу позивача [PERSON] повідомлення про відступлення права грошової вимоги за укладеними з ним кредитними договорами (а.с.79), дане повідомлення одержане позивачем 02.08.2014р. (а.с.80). Крім того, твердження сторони позивача про те, що продаж Відповідачем-2 Відповідачу-1 права грошової вимоги з переходом прав за договором застави відбувся за 100,00грн. є надуманими та спростовуються умовами Договору факторингу №2 від 25.07.2014р., згідно якого Фактор передає Клієнту грошові кошти в загальній сумі 1543029,29грн. без ПДВ, а сума в розмірі 100,00грн. є платою Банку (Клієнта) за передані Фактором в розпорядження Клієнта грошові кошти у вказаній вище сумі (1543029,29грн.). Як вже зазначалося вище, відповідно до вимог ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, ціна Договору факторингу жодним чином не впливає на обов'язок позивальника належним чином виконувати умови кредитного договору. Суд також бере до уваги наявність того факту, що стороною позивача в ході розгляду справи не надано обґрунтування яке-ж саме право [PERSON] було порушено укладенням оспорюваних договорів факторингу та відступлення права вимоги за договором застави транспортного засобу, адже звернення нового кредитора до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави (а.с.123-125) є його правом та жодним чином не може свідчити про намагання ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» незаконно заволодіти транспортним засобом, який є предметом застави, оскільки саме судовий захист прав фізичних та юридичних осіб є законним способом захисту порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Це положення визначено й ч. 1 ст. 15 ЦК України. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Однак, суду не надано доказів того, що укладанням між відповідачами Договору факторингу №2 в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №111013/1 від 11.10.2013р. та Договору відступлення прав за договором застави транспортного засобу, якимось чином порушено права та законні інтереси [PERSON] Більше того, в п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК (435-15): 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК (435-15) має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Розглядаючи справу в межах позовних вимог, суд приходить до висновку що все наведене вище свідчить про відсутність вказаних стороною позивача підстав по відношенню до спірних правовідносин і оспорюваних позивачем договорів, для задоволення вимог позовної заяви. Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212, 213 ЦПК України, рішення ґрунтується на досліджених наявних в справі доказах. Враховуючи наведене, проаналізувавши наявні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивача [PERSON] про визнання частково недійсним договору факторингу №2 від 25.07.2014р., укладеного між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №111013/1 від 11.10.2013р., укладеним між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та [PERSON] та про визнання недійсним договору про відступлення прав за договором застави транспортного засобу №847 від 11.10.2014р., укладений між ПАТ «Банк Ринкові Технології» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінпорт». Тому даний позов задоволенню не підлягає в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed