Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS]. В поданому до суду позові представник позивача посилається на те, що 11 жовтня 2002 року виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області прийнято рішення про надання згоди на тимчасове вселення позивача в зазначену квартиру, власником якої на підставі свідоцтва про право власності на житло був [PERSON] [PERSON] помер 19.01.2002 року. Спадкоємців після його смерті немає. З 11 жовтня 2002 року і до наявного часу позивач вільно володіє цим майном, проживає в квартирі, несе витрати по її утриманню. Однак він позбавлений можливості належним чином оформити своє право власності на квартиру, що зумовило його звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю та просив суд позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає що визнання представником відповідача позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи викладене, суд приймає визнання представником відповідача позову, і вважає, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Арцизької міської ради від 11.10.2002 року № 595, надана згода [PERSON] на тимчасове вселення з метою збереження квартири [ADDRESS] (а.с. 5). Власником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.12.1998 року був [PERSON], який помер 19.01.2002 року. Після смерті [PERSON] станом на 28.04.2015 року спадкова справа не відкривалась та свідоцтво не видавалося, що підтверджується Інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (а.с. 6, 29-30, 33-34). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.04.2015 року, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна за адресою: м. Арциз, вул. Дзержинського, 9/3, відомості відсутні (а.с. 35-36). Згідно з копією довідки КП «Житловик» від 15.12.2014 року №56, [PERSON], який мешкає за адресою: м. Арциз, вул. Дзержинського, 9/3, станом на 01.01.2015 року немає заборгованості по квартплаті (а.с. 7). Між позивачем [PERSON] та КП «Житловик», ПАТ «Одесаобленерго» укладені договори про надання послуг з утримання будинку і прибудинкової території та надання послуг з постачання електричної енергії за вказаною адресою (а.с. 8-12). В судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] підтвердили факт того, що з жовтня 2002 року [PERSON] проживає за адресою: [INFO] та сплачує комунальні платежі. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність та правдивість фактів, повідомлених свідками, в зв'язку з тим, що даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи встановлено не було, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно, до Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2000 року № 14-рп/2000 у справі № 1-16/2000, правовий, режим власності, порядок та умови придбання і припинення права власності, а також права володіння, користування і розпорядження майном установлюється законами. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. При цьому п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р., а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може з 1 січня 2011 року. Відповідно до п. 11 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (ст. 214 ЦПК України). Судом з достовірністю встановлено, що власником спірної квартири є померлий 19.01.2002 року [PERSON], після смерті якого спадкоємці відсутні, а відповідач право [PERSON] не оспорює, та визнає його добросовісним набувачем майна, позивач [PERSON] в свою чергу починаючи з 2002 року, відкрито та безперервно володіє (користується) спірною квартирою, з дня вселення проживає в ній, та здійснює витрати на її утримання. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved