Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

Представник ПАТ «ВіЕс Банк» - [PERSON] звернувся до Мукачівського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KF49813 від 06.06.2008 року на предмет іпотеки, а саме магазин-офіс загальною площею 168,50 кв.м., що знаходиться у м. Мукачево, вул. І.Зріні, буд. 17, приміщення №4, та закріплення за ПАТ «ВіЕс Банк» права управителя вказаним майном. В обґрунтування позову вказує на те, що 06.06.2008 року між ВАТ «ЕлектронБанк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №KF49813, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 140000,00 доларів США з розрахунку 12,5% річних за користування кредитом, кінцевим строком погашення 06.06.2018 року. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, [PERSON] на підставі договору іпотеки від 10.06.2008 року було передано у іпотеку Банку нерухоме майно, а саме: магазин офіс, загальною площею 168,50 кв.м., що знаходиться у м. Мукачево, вул. І.Зріні, буд. 17, приміщення №4 Внаслідок неналежного виконання [PERSON] умов кредитного договору №KF49813 від 06.06.2008 року, станом на 10.08.2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 59137,18 доларів США грн. (по курсу НБУ станом на 10.08.2015 року становить 1247196,15 гривень), з яких: сума простроченої заборгованості по тілу кредиту 50140,43 доларів США; нараховані та несплачені за користування кредитними коштами 3808,65 доларів США; пеня 5188,10 доларів США. З врахуванням викладеного, позивач просить суд в рахунок основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нежиле приміщення площею 168,50 кв.м., що знаходиться у м. Мукачево, вул. І.Зріні, буд. 17, приміщення №4, шляхом його продажу, та закріпити за ПАТ «ВіЕс Банк» право управителя даного майна. [PERSON] було подано зустрічний позов про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між нею та ПАТ «ВіЕс Банк», який ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 10.10.2016 року, на підставі ч.1 п.3 ст.207 ЦПК України, залишено без розгляду. 10.08.2016 року [PERSON] подано до Мукачівського міськрайонного суду заперечення проти позову, у відповідності до яких, вважає позовні вимоги такими, що не відповідають вимогам діючого законодавства, виходячи з наступного: 1) поданий Банком позов з нарахуванням суми заборгованості в доларах США, не підтверджений наявністю у нього відповідної банківської та генеральної ліценції на здійснення валютних операцій або письмового дозволу на здійснення операцій із валютними цінностями; 2) вимога щодо продажу іпотечного майна за ціною, визначеною уповноваженою особою на день проведення продажу, суперечить ст.39 ЗУ «Про іпотеку», якою визначено можливість продажу за ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; 3) вимога щодо надання банку права на отримання всіх необхідних документів з відповідних установ та організацій тощо є безпідставною, оскільки вказане право визначено договором та, відповідачем не порушувалося; 4) позивачем не доведено необхідність закріплення за ним прав управителя майном. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - [PERSON] в судове засідання не зявився, згідно поданої заяви просить проводити розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. Третя особа [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, а тому відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України суд, за згоди позивача, розглянув справу на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 06.06.2008 року між ВАТ «Електрон Банк» (правонаступником якого являється ПАТ «ВіЕс Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №KF49813, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 140000,00 доларів США з розрахунку 12,5% річних за користування кредитом, кінцевим строком погашення кредиту не пізніше 06.06.2018 року (а.с.8-12). З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором №KF49813, на підставі договору іпотеки від 10.06.2008 року Банку було передано у іпотеку нерухоме майно, а саме нежиле приміщення площею 168,50 кв.м., що знаходиться у м. Мукачево, вул. І.Зріні, буд. 17, приміщення №4, що належить [PERSON] (а.с.13-15). Відповідно до п.7 Іпотечного договору сторонами визначено, що предмет іпотеки за цим договором оцінюється у 849100,00 гривень. Внаслідок неналежного виконання [PERSON] умов кредитного договору №KF49813 від 06.06.2008 року, станом на 10.08.2015 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 59137,18 доларів США (по курсу НБУ станом на 10.08.2015 року становить 1247196,15 гривень), з яких: сума простроченої заборгованості по тілу кредиту 50140,43 доларів США; нараховані та несплачені за користування кредитними коштами 3808,65 доларів США; пеня 5188,10 доларів США (а.с.12) У зв'язку з порушенням умов кредитного договору позивачем повідомленням-вимогою №09-4/2958 від 17.02.2015 року, доведено до відома [PERSON] про необхідність повернення суми заборгованості за кредитним договором №KF49813 від 06.06.2008 року й можливість у разі непогашення суми кредиту та відсотків за користування кредитними коштами у визначений строк початку процедури звернення стягнення на заставлене майно й звернення до суду за захистом порушених прав кредитора. Вказана вимога не була виконана й заборгованість за кредитним договором не була погашена (а.с.19). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 526, 527 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. При цьому боржник зобовязаний виконати свій обовязок. Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обовязків, встановлених договором позики, що забезпечення повернення позики, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та п. 15 договору іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином цивільним законодавством України та умовами договору обумовлено, що вибір у даному випадку одного із кількох можливих способів захисту цивільного права залежить від волевиявлення іпотекодержателя. Згідно із ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації; одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 42 постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Вирішуючи спір, суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, яка відображена в Постанові від 27.05.2015 року (справа № 6-61цс15) про те, що виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку», судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України дійшли правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Так відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. З врахуванням того, що позичальник [PERSON] умови кредитного договору №KF49813 від 06.06.2008 року належним чином не виконує, станом на 10.08.2016 року за відповідачем наявна заборгованість у сумі 59137,18 доларів США грн. (по курсу НБУ станом на 10.08.2015 року становить 1247196,15 гривень), суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, суд вважає за необхідне на підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в справі.

Outcome: approved