Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся із позовом до суду в інтересах [PERSON] і просить визнати відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] та зняти з реєстрації у вказаному будинку. Посилається на те, що житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який вона успадкувала після смерті матері [PERSON] Зазначає, що мати проживала у будинку разом із іншою дочкою [PERSON], її чоловіком [PERSON] та їх дітьми: сином [PERSON] та малолітньою дочкою [PERSON], [INFO] та продовжують проживати в будинку після смерті матері. У позивача з відповідачами склалися неприязні стосунки, які пов'язані з їх небажанням звільнити будинок та знятися з місця реєстрації. При цьому, за будинком відповідачі не слідкують та не сплачують за комунальні послуги. Такими діями відповідачі створюють перешкоди позивачу у користуванні її майном. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив задовольнити позов. Крім іншого зазначив, що позивач не має на праві власності іншого житла, проживає із чоловіком. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просить відмовити в його задоволенні. Посилається на те, що постійно проживала в спірному будинку зі своєю сім»єю. За життя мами доглядала за нею. Після її смерті не користується всім будинком, оскільки позивач деякі кімнати закрила. Борг за послуги газопостачання виник ще за життя мами. На зараз вона доглядає за будинком і земельною ділянкою. Будь-якого іншого житла її сім»я не має. Чоловік та син поїхали за кордон, щоб заробити кошти і купити житло. На зараз з неповнолітньої донькою їй йти немає куди. Просить залишити місце їх проживання хоча б до повноліття дитини. Інші відповідачі не з»явилися, повідомлені належним чином. Відзиву на позов чи будь-яких заяв не направили. Представник третьої особи органу опіки та піклування Переяслав-Хмельницької міської ради Хоменко Л.О. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, оскільки відповідачі іншого житла не мають, то у випадку задоволення позову малолітня дитина буде позбавлена житла. Судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НВТ 167635 від 17 травня 2016 року, виданого державним нотаріусом Переяслав-Хмельницької міської державної нотаріальної контори Київської області Ткаченко О.А. позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок по [ADDRESS], який позивач успадкувала після смерті своєї матері [PERSON]. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 134436869 від 15 серпня 2018 року будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] Відповідно до довідки виданої виконкомом Переяслав-Хмельницької міської ради за №1759 від 13 вересня 2018 року в будинку по [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] є рідною сестрою позивача, яка разом з своїм чоловіком - [PERSON] та їх дітьми: сином [PERSON] та неповнолітньою дочкою [PERSON] [INFO] проживали разом з матір'ю позивача [PERSON] та продовжують проживати у спірному будинку після її смерті. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі мали право користування спірним будинком як члени сім'ї власника житла - покійної [PERSON] Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ці права власник втрачає разом із втратою права власності на майно. І власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своєю квартирою. Стаття 405 ЦК України передбачає, на яку в тому числі посилається позивач, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто законодавством визначені умови, при яких особа може бути визнана такою, що втратила право на користування житлом. Такою умовою є відсутність особи без поважних причин за місцем проживання понад один рік. Разом з тим і сам представник позивача, і відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнали той факт, що відповідачі проживають у спірному будинку, в тому числі і протягом останнього року, іншого житла не мають. Таким чином суд дійшов висновку про те, що позивач не навів наявність обставин, передбачених ст. 405 ЦК України, необхідних для визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, що належить позивачу. Член сім'ї власника житла, у тому числі, колишній, втрачає право на користування цим житлом лише у разі його відсутності у ньому без поважних причин понад один рік. Такі обставини, як несплата комунальних послуг вчасно та конфліктний характер стосунків між власником житла та особою, яка користується його житлом, не є підставою відповідно до ст. 405 ЦК України для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Згідно до положень ст.405 ЦК України перехід права власності на житловий будинок чи квартиру до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членів сім'ї власників житлових будинків і квартир, які не є учасниками спільної власності і таких перехід права власності до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членами сім'ї, попереднього власника, яке у них існувало. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов'язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі набули право користуванням чужим майном за згодою попереднього власника, що по своїй суті є сервітутом . Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Однією із підстав припинення сервітуту, у тому числі особистого, згідно із пунктом четвертим частини першої статті 406 ЦК України, є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому, ст. 12 ЦК України, яка регламентує здійснення цивільних прав, визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 наведеної статті містить перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом, при чому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Разом з тим, як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч.1 ст. 20 ЦК, ст. 3 і 4 ЦПК). Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що позивач просила вирішити питання про право користування відповідачів жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 64, 150, 156, 168, 169,170 ЖК України, ст. ст. 383, 386, 391, 405 ЦК України). Ст. 405 ЦК України не регулює спірних правовідносин. До спірних правовідносин в даній справі слід застосовувати частину другу ст. 406 ЦК України - «припинення сервітуту». Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється судом за позовом власника житлового приміщення при наявності обставин, які мають істотне значення. По даній справі вимог про припинення сервітуту з підстав, визначених ст. 406 ЦК України, і, як наслідок, припинення для відповідачів права користування спірним будинком позивачем не заявлено, таким чином суд дійшов висновку про відмову в позові. Крім того, відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Також, відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В силі ст. Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ч. 4 ст. 19 Сімейного Кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Неповнолітня [PERSON] була вселена в спірний будинок на законних підставах, доказів того, що її реєстрація була проведена з метою яких формальних рішень, не надано, дитина постійно проживає в даному помешканні і не має іншого житла. Орган опіки та піклування заперечує проти задоволення позову, зважаючи на неможливість зняття неповнолітньої особи з реєстрації у спірному будинку через відсутність іншого житла. Згідно з положеннями ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Вимоги позивача про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів за адресою: вул. Черняховського буд.№23а в м.Переяслав-Хмельницький Київської області є похідною до вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а тому також не підлягає задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 12, 15, 16, 29, 317, 319, 391, 396, 402, 405, 406 ЦК України та

Outcome: dismissed