Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Представник позивача адвокат Щукін Олександр Сергійович звернувся до суду з позовною заявою до Савранської селищної ради Одеської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. В подальшому, за клопотанням представника позивача, було здійснено заміну первісного відповідача на [PERSON] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] є рідним сином [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] у селі Вільшанка Савранського району Одеської області. При житті [PERSON] мав право на земельну частку (пай), розміром 2,26 умовних кадастрових гектарів із земель колективної власності колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», розташовану на території села Вільшанка Савранського району Одеської області, яка належала померлому [PERSON] , що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № №0304384 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24.05.1996 року № 97 та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Савранською районною державною адміністрацією Одеської області членам Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» за № 506 від 16.03.2000. Проте, [PERSON] не встиг за життя реалізувати своє право на земельну частку (пай). Після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина. За життя [PERSON] заповіту на склав. На виконання приписів статті 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини на підставі якої у 1996 році Савранською районною державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 132/96. Інший спадкоємець померлого [PERSON] [PERSON] , котрий є рідним братом [PERSON] подав заяву про те, що спадщину [PERSON] після його смерті він не приймав та у будь-якому випадку відмовляється від спадщини на користь [PERSON] . Інших спадкоємців [PERSON] не має. На даний час [PERSON] не може отримати Свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) через відсутність при житті у [PERSON] правовстановлюючого документу на майно (Земельну частку (пай)), необхідного для вчинення відповідної нотаріальної дії. Таким чином відсутність оригіналу Сертифікату на право на Земельну частку (пай), як правовстановлюючого документу на спадкове майно позбавляє [PERSON] можливості належним чином оформити свої майнові права на успадковане майно та отримати свідоцтво про право на спадщину на Земельну частку (пай). Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 15.03.2021 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 07.04.2021. В подальшому підготовче судове засідання було відкладене на 08.06.2021. Ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 08.06.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 30.06.2021. В подальшому судове засідання було відкладене на 18.08.2021. Крім того, ухвалою Савранського районного суду Одеської області від 30.06.2021 було задоволено клопотання представника позивача адвоката Щукіна Олександра Сергійовича та замінено первісного відповідача Савранську селищну раду Одеської області на [PERSON] . Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення підготовчого розгляду справи, у підготовче судове засідання не з`явилися. 05.08.2021 до канцелярії суду надійшла заява від представника позивача адвоката Щукіна Олександра Сергійовича про проведення судового засідання 18.08.2021 без участі позивача та його представника (а.с.134). 04.08.2021 до канцелярії сулу надійшла заява нотаріально завірена заява відповідача [PERSON] про визнання позовної заяви та про подальше проведення розгляду справи без його участі (а.с. 131). Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно із частиною 1 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За змістом частин 5, 6 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Відповідно до статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Суд встановив, що [PERSON] (паспорт громадянина України серії [NUMBER] , виданий 29.10.1996 Біляївським РВ УМВС України в Одеській області; реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - платників податків: [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ) є рідним сином Потушанського СМ. Дані обставини підтверджуються актовим записом про народження № 14 від 10.07.1953, згідно Свідоцтва про народження від 10.07.1953 серії [NUMBER] , виданого 10 липня 1953 року Відділом запису актів громадянського стану Вільшанської сільської ради народних депутатів (а.с. 16). [PERSON] помер [INFO] в селі Вільшанка Савранського району Одеської області. Дані обставини підтверджуються актовим записом про смерть № 20 від 21.11.1995, згідно Свідоцтва про смерть від 21.11.1995 серії [NUMBER] , виданого 21.11.1995 Відділом запису актів громадянського стану Вільшанської сільської ради народних депутатів (а.с. 15). При житті [PERSON] мав право на земельну частку (пай), розміром 2,26 умовних кадастрових гектарів із земель колективної власності колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна», розташовану на території села Вільшанка Савранського району Одеської області, що належала померлому [PERSON] , що підтверджується Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД №0304384, виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24.05.1996 № 97 та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Савранською районною державною адміністрацією Одеської області членам Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» за № 506 від 16.03.2000. [PERSON] не встиг за життя реалізувати своє право на земельну частку (пай). Вищезазначені обставини підтверджуються: - Сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД №0304384 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24.05.1996 № 97 (а.с. 17). - Витягом з Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Савранською районною державною адміністрацією Одеської області членам Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» із записом за № 506 від 16.03.2000 про реєстрацію Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0304384 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24.05.1996 № 97 (а.с.18). - Листом Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 18.02.2021 № 33 (а.с.19). - Державним актом на право колективної власності на землю серії ОД, виданий Вільшанською сільською радою народних депутатів 16.08.1995 та зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право колективної власності на землю за ОД-21 № 0031 (а.с.20). Після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина. За життя [PERSON] заповіту на склав. [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини на підставі якої у 1996 році Савранською районною державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 132/96. Отже, [PERSON] вступив у спадщину померлого [PERSON] . Інший спадкоємець померлого [PERSON] [PERSON] , котрий є рідним братом [PERSON] подав заяву про те, що спадщину [PERSON] після його смерті він не приймав та у будь - якому випадку відмовляється від спадщини на користь [PERSON] . Дані обставини підтверджуються заявою [PERSON] , посвідченою 20.01.2021 [PERSON] старостою Софіївського старостинського округу Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (а.с.21). На даний час [PERSON] не може отримати Свідоцтво про право на спадщину на Земельну частку (пай) через відсутність при житті у [PERSON] правовстановлюючого документу на майно (Земельну частку (пай)), необхідного для вчинення відповідної нотаріальної дії. Дані обставини підтверджуються Витягом з Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Савранською районною державною адміністрацією Одеської області членам Колективного сільськогосподарського підприємства «Україна» із записом за № 506 від 16.03.2000 про реєстрацію Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0304384 виданого на підставі рішення Савранської районної державної адміністрації Одеської області від 24.05.1996 № 97 (а.с.18). Отже, відсутність оригіналу Сертифікату на право на Земельну частку (пай), як правовстановлюючого документу на спадкове майно позбавляє [PERSON] можливості належним чином оформити свої майнові права на успадковане майно та отримати свідоцтво про право на спадщину на Земельну частку (пай). За вказаних обставин позивач не може реалізувати свої спадкові права. Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відносини спадкування регулюються правилами Цивільного кодексу України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з вимогами статті 524 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, чинного на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. За змістом статті 525 ЦК УРСР від 18.07.1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР 18.07.1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 530 ЦК УРСР від 18.07.1963 року встановлено, що при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). За приписами статті 548 та статті 549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до частини другої статті 553 ЦК УРСР від 18.07.1963 року таким, що відмовився від спадщини, вважався той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Згідно з частиною першою статті 561 ЦК УРСР від 18.07.1963 року свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, законом, чинним на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , було визначено, що спадщина є належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, якщо він її прийняв. ЦК УРСР від 18.07.1963 року не було встановлено граничного строку, за спливом якого спадкоємцеві не може бути видане свідоцтво про право на спадщину. Суд встановив, що позивач відноситься до першої черги на спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . У встановлений законом строк позивач [PERSON] , подав заяву до Савранської районної державної нотаріальної контори, за місцем відкриття спадщини, заяву про прийняття спадщини. Відтак, позивач вважається таким, що прийняв спадщину. Враховуючи, що інший спадкоємець померлого [PERSON] , котрий є рідним братом позивача [PERSON] подав заяву про відмову від спадщини на користь [PERSON] суд констатує, що він відмовився від спадщини та не прийняв її. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV передбачено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до частин 1 та 2 вказаного Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Статтею 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94 встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. За змістом статей 22, 23 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Згідно з пунктом 17 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Документами, що підтверджують право особи-спадкоємця на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні і розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно з пунктом 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4/-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] Савранської районною державною адміністрацією Одеської області видавався сертифікат на земельну частку (пай) серії ОД №0304384 рішення від 24.05.1996 № 97. Відтак, позивач у справі [PERSON] , як єдиний спадкоємець першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] , має право на успадкування майнових прав останнього. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, тобто, передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відтак, визнання права в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим виникає цивільно-правовій спір. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки судом установлено, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у нього немає, а тому суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 червня 2009 року зазначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Отже, визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийняте судом. Оцінюючи надані суду докази на підставі повного, всебічного, об`єктивного їх дослідження в судовому засіданні, зважаючи на відсутність заперечень з боку відповідача, суд дійшов висновку, що позивач має право успадкувати майнові права спадкодавця, як спадкоємець першої черги за законом. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, позивач у позовній заяві не ставить питання щодо розподілу судових витрат Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду з даним позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved