Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

представник позивача [PERSON] звернулася в суд з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05 лютого 1968 року на праві спільної часткової власності належить 1/8 частина домоволодіння № 5-7 (після перенумерації № 3) по вул. Гагаріна в м. Перечин. Також, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 грудня 1989 року їй на праві спільної часткової власності належить 1/16 частини вказаного домоволодіння, тобто її ідеальна доля складає 1/2 його частину. Крім того, спірне домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,16 га, з яких 0,8 га передано у приватну власність [PERSON] на підставі рішення виконкому №49 від 28 серпня 1997 року. Власником іншої 1/2 частини будинку № 3 по вул. Гагаріна в м.Перечин на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27 липня 1993 року є відповідач [PERSON] На сьогоднішній день відповідач разом з дружиною проживає у вказаному будинку, користується ним та приналежними до нього господарськими будівлями і спорудами в цілому, вважає себе одноособовим власником. На неодноразові пропозиції позивача мирно розділити майно або викупити частку відповідача, останній категорично відмовляється, жодної домовленості про спосіб виділу чи поділу будинку досягти не хоче, навпаки змінив замки на воротах, чим повністю позбавив позивача можливості користуватися належною їй частиною будинку. 16 вересня 1993 року виконком Перечинської селищної ради народних депутатів за заявою відповідача [PERSON] видає йому рішення про узаконення раніше побудованих приміщень, а саме кімнати, площею 18,7 кв. метрів, житлової кімнати, площею 15,3 кв. метри та побудованого над ним господарського приміщення, розміром 8,4 м * 2,8 м, при домоволодінні № 3 по вул. Гагаріна в смт. Перечин, що належить йому на праві співвласності. 28 серпня 1997 року виконком за заявою [PERSON] видає ще одне рішення про прийняття в експлуатацію та затвердження акту здачі в експлуатацію прибудови до спірного будинку, розміром 5,10 м * 8,40 м, що належить йому на праві співвласності, та на підставі якого [PERSON] отримує свідоцтво про право особистої власності на прибудову до будинку № 3 по вул. Гагаріна в м. Перечин під літ. А'. Однак, зміст вказаних рішень виконкому та свідоцтва про право особистої власності взаємосуперечать спадковій масі згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, що було видане раніше і рішення виконкому, і свідоцтва про право особистої власності. Так, відповідно до технічного паспорту домоволодіння № 3 по вул. Гагаріна в м.Перечин від 28 березня 2014 року, загальна площа будинку складає 117,7 кв. м. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину, прибудова під літ. А' існувала вже на час прийняття [PERSON] спадщини та видачі свідоцтва, де зазначена квадратура домоволодіння у розмірі 118 кв. м.; вказане також стверджується і рішенням виконкому від 16 вересня 1993 року та заявою відповідача про узаконення раніше побудованих приміщень. Разом з цим, у свідоцтві про право на спадщину від 16 грудня 1989 року вказана загальна площа будинку у розмірі 83,60 кв. м., а у свідоцтві про право на спадщину від 27 липня 1993 року 118 кв. м., а отже вищевказана прибудова була побудована у період з 1989 року по липень 1993 року до набуття права співвласності на спірний будинок відповідачем [PERSON] Оскільки, Перечинська селищна рада, видаючи оскаржувані рішення в частині щодо відповідача [PERSON], а також свідоцтво про право особистої власності від 25 вересня 1997 року, грубо порушила норми ч. 1 ст. 358 ЦК України, та враховуючи те, що домоволодіння належить позивачу та відповідачу [PERSON] на праві спільної часткової власності, то і прибудова, яка збудована до набуття ним права власності на 1/2 частку повинна перебувати у частковій власності, а тому просить позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на те, що позивач хоче виділити 1/2 частку у праві спільної сумісної власності. Згідно свідоцтва про право на спадщину від 16 грудня 1989 року загальна площа будинку складала 83,60 кв. м., а згідно свідоцтва про право на спадщину від 27 липня 1993 року 118 кв. м., оскільки у період з кінця 1989 року по липень 1993 року була добудована спірна прибудова приміщення № 6 (літня кухня). Крім цього, згідно вказаного свідоцтва від 1993 року вказане приміщення № 6 входить до спадкового будинку, а тому позивач має право на 1/2 його частини. Однак, не дивлячись на це, у 1997 році Перечинська селищна рада видає відповідачу [PERSON] ще одне свідоцтво про право власності, у тому числі й на приміщення № 6 і № 7. З аналізу змісту експлікації від 18 листопада 1988 року, плану від 25 липня 1955 року та плану поверхів будівлі від 28 березня 2014 року чітко вбачається, що літня кухня під літерою «Б», площею 13,63 кв. м. (4,50 * 4,10 *4,45 * 3,60) на сьогоднішній час у технічному паспорті відображена як приміщення № 6. Крім цього, план забудови домоволодіння № 3 від 25 липня 1955 року дає можливість стверджувати, що вказане приміщення № 6, яке входить до складу прибудови А', на яке видано спірне свідоцтво від 1997 року, було побудоване ще у 50-х роках і станом на 1989 рік входило до загальнокорисної площі домоволодіння № 3 по вул. Гагаріна в м. Перечин, що стверджується свідоцтвом від 16 грудня 1989 року, виданого позивачу та [PERSON] Оскільки приміщення № 6 входить у спадкову масу (є спільною власністю), то свідоцтво від 25 вересня 1997 року на імя відповідача [PERSON] видане на це ж приміщення, порушує право власності [PERSON] При реальному поділі будинку просила використати перший варіант поділу спірного будинку за висновком експерта № 8901 та виділити позивачу частину будинку як другому співвласнику. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, однак під час розгляду справи проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що ще станом на 1986 рік позивачу належала 1/2 частка спірних приміщень. Однак його батько за свої кошти перебудував сарай на гараж, хоча дозволу селищної ради на таку перебудову не мав, а позивач проти цього не заперечувала. Щодо приміщення № 6, то його вже як такого не має, оскільки у 1992 році воно було знесене та на його місці зведено нове з більшою площею за рахунок 1/2 частини літньої кухні. На цю новобудову право власності не виникло, оскільки вона була збудована самочинно. Вже після прийняття спадщини, він у 1997 році звернувся до селищної ради та узаконив приміщення № 6 та № 7, а тому позивач жодних прав на такі не має. Також зазначив, що позивач до моменту звернення до суду не висловлювала жодних претензій щодо користування спільним житловим будинком, а тому спору як такого немає. Крім цього, в частині позовних вимог до відповідача Перечинської міської ради просив відмовити у позові у звязку із спливом строків позовної давності, а у разі задоволення позову залишити за ним приміщення № № 4, 5, 6, 7 та підвал. Представник Перечинської міської ради Закарпатської області у судове засідання не зявився, при розгляді справи проти позову також заперечив, посилаючись на те, що право власності позивача [PERSON] на 1/2 частину приміщень засвідчено свідоцтвом про право власності на спадщину 1968 року, договором дарування від 24 серпня 1970 року та свідоцтвом про право власності на спадщину 1989 року. Відповідно до зазначеного свідоцтва позивач разом з [PERSON] отримала у спадок у рівних долях 1/8 спадкового майна (крім уже належних їм 1/16 та 5/16 частин будинку кожному), а саме будинку загальнокорисною площею 83,6 кв. м. Таким чином станом на 16 грудня 1989 року будинок за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, 3 перебував у рівних долях у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] Ще за життя [PERSON] та його син відповідач [PERSON], після прийняття спадщини, на належній йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 1993 року 1/2 частині житлового будинку за власні кошти мали право здійснювати прибудови оспорюваних приміщень, за рахунок чого загальна площа будинку була збільшена, але виключно через використання права його володільцями, що не змінило розмір часток співвласників, визначених у підтверджуючому право власності на них документі. Так й у свідоцтві про право власності на спадщину від 16 грудня 1993 року, зокрема у примітці зазначено, що вказані у плані приміщення 7 15,3 кв.м. у спадкову масу не входять, оскільки самовільно побудовані. Для узаконення вказаних будов відповідач [PERSON] звернувся до Перечинської селищної ради народних депутатів, виконкомом якої 19 вересня 1993 року було винесено рішення № 45 «Про узаконення раніше побудованих приміщень» та 28 серпня 1997 року № 48 «Про дозвіл на добудову до житлового будинку, будівництво гаражу, узаконення будівництва гаражів і розпочатого будівництва будинку та здачу в експлуатацію індивідуальних житлових будинків». Таким чином частка в натурі [PERSON] не може бути збільшена за рахунок власного майна відповідача [PERSON], тим більше після прийняття нею спадщини, розмір якої чітко прописаний 1/2 від загальнокорисної площі 83,6 кв. м. Таким чином, ні оспорюване рішення виконкому Перечинської селищної ради, ні оспорювані свідоцтва про право власності ніяким чином не порушують і не можуть порушувати права позивача, зокрема жодних доказів такого порушення не було ним наведено і в позовній заяві. У судове засідання представник РКП «Бюро технічної інвентаризації» як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] не зявився, однак вирішення позову залишив на розсуд суду, пояснивши, що до 1993 року БТІ виявило самовільну перебудову та зобовязало відповідача узаконити приміщення № 6 та № 7. Селищна рада повинна була лише уточнити, коли саме вони були побудовані, хто саме вчинив самовільне будівництво і кому надається дозвіл на узаконення вказаних прибудов. Однак, з дозволу чітко незрозуміло, кому надано такий дозвіл. Вважає, що будинок можливо поділити і без проведення експертизи, оскільки ніяких перепон для цього немає. Допитаний судом свідок [PERSON] показав, що як сусід відповідача [PERSON] бачив, що на початку 90-х років його батько зводив добудову, зверху над якою влаштував мансарду. Чи на місці вказаної прибудови було щось побудоване та скільки в результаті утворилося кімнат він не знає, оскільки все це бачив лише з вулиці. В цей же період вони почали будувати гараж, потім поставили металеві ворота. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що з 1980 року є сусідом відповідача [PERSON] та бачила, що прибудову зводили після смерті [PERSON] його сини [PERSON] та [PERSON]. Чи була на її місці літня кухня вона не знає. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З вказаної норми слідує, що захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб можливо лише у випадку наявності законних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Тобто, права, свободи та інтереси фізичної особи повинні бути підтверджені в установленому законом порядку. Згідно норм ч. 1 ст. 3 ЦПК України та ч. 1 ст. 15 ЦК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду України у справах № 6-84цс14 та 6-94цс14 від 03 вересня 2014 року. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 59 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 05 лютого 1968 року за № 168 належить 1/8 частина домоволодіння № 5-7 (пізніше перенумероване на № 3) по вул. Гагаріна в м. Перечин (Т. 1, а. с. 8, зворот). Також, згідно договору дарування від 24 серпня 1970 року за № 1086 позивачу належить 5/16 частин домоволодіння № 5 по вул. Гагаріна в м. Перечин (Т. 1, а. с. 9-10). Крім цього, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 грудня 1989 року за № 2069 за [PERSON] зареєстровано 1/16 частину домоволодіння № 3 (раніше 5-7) по вул. Гагаріна в сел. Перечин (Т. 1, а. с. 12-13). Таким чином, в сукупності позивачу [PERSON] на підставі вказаних правовстановлюючих документів належить 1/2 частина домоволодіння № 3 по вул. Гагаріна в м. Перечин, що також визнано сторонами під час розгляду даної справи. Крім цього встановлено, що відповідач [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину від 27 липня 1993 року також є власником 1/2 частини спірного житлового будинку в м. Перечин по вул. Гагаріна, № 3 (Т. 1, а. с. 11). Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 25 вересня 1997 року за № 203 [PERSON] належить і прибудова «А» до цього житлового будинку у м.Перечині по вул. Гагаріна, № 3 (Т. 1, а. с. 21, 22). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У ст. 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України. За відсутності згоди співвласників про поділ майна це питання вирішується судом. Згідно розяснень, наданих судам у п. п. 6, 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. При поділі житлового будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також які підсобні будівлі передаються власнику. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Крім того, господарські будівлі є приналежністю до головного будинку і діляться разом. За змістом ст. 152 ЖК України, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у звязку з цим ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Вирішуючи такі спори, суд з урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з метою всебічного і повного зясування обставин справи та забезпечення здійснення прав сторін на судовий захист повинен відповідно до заявлених вимог запропонувати сторонам подати або за їх клопотанням витребувати, зокрема, висновки технічної експертизи щодо можливих варіантів поділу будинку в натурі, а у необхідних випадках: висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій тощо, про допустимість повязаних із цим поділом переобладнань і перепланувань; дані про дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на переобладнання і перепланування жилого будинку; дані про характер робіт і їх вартість, які необхідно здійснити для відокремлення виділеної частки будинку або поділу будинку. Відповідно до висновку № 8901 судової будівельно-технічної експертизи по цивільній справі № 304/296/15-ц від 29 липня 2016 року експертом було запропоновано два варіанти поділу житлового будинку по вул. Гагаріна, 3 в м. Перечин Закарпатської області, а саме: І) відповідно до належних сторонам ідеальних долей 1/2 та 1/2 відповідно до діючих ДБН, із відступом від ідеальних часток при першому варіанті розподілу вартість квартири № 1 становить 254 955,8 грн., а квартири № 2 136 023,3 грн. Крім того, експертом пропонується першому співвласнику надати сарай В, вартістю 14 659,2 грн., другому співвласнику надати сарай Г, вартістю 64 773,9 грн. При даному варіанті реального розподілу перший співвласник повинен виплатити в користь другого співвласника грошову компенсацію 34 409 грн. за відступ від частки, в такому випадку частка квартири № 1 з врахуванням надвірної будівлі Г становить 43/100; ІІ) розподіл, відповідно до належних сторонам ідеальних долей 1/2 та 1/2 можливий відповідно до діючих ДБН із незначним відступом від ідеальних часток при другому варіанті розподілу вартість квартири № 1 становить 136 080,5 грн., вартість квартири № 2 136 023,3 грн. При даному варіанті реального розподілу перший співвласник повинен виплатити в користь другого співвласника грошову компенсацію 29,2 грн. (136 051,3 136 023,3) за відступ від частки. Крім цього, експертом пропонується залишити у спільному користуванні співвласників будівлі та споруди, вартість яких становить 17 331,7 грн., в тому числі вбиральню Д, вартістю 3 475,3 грн., огорожу, ворота/хвіртку, вартістю 6 818,2 грн., та колодязь, вартістю 2 901,5 грн. (Т. 2 а. с. 23-40). Таким чином, враховуючи запропоновані експертом можливі варіанти поділу спірного будинку, позицію сторін, відповідно до якої позивач просить залишити у її користуванні приміщення № № 1, 2, 7, 8, а відповідач [PERSON] № № 4, 5, 6, 7 і підвал, суд приходить до висновку, що при вирішенні даної справи слід використати саме варіант розподілу № 1, оскільки такий більш точно охоплює приміщення спірного будинку, що входили у спадкову масу відповідно до правовстановлюючих документів сторін на момент прийняття ними спадщини (Т. 1, а. с. 144-145, Т. 2, а. с. 36). При даному розподілі позивачу як співвласнику слід виділити приміщення № № 1, 2, 7, 8 та підсобне приміщення Г, згідно Плану реального розподілу приміщень житлового будинку по вул. Гагаріна, № 3 в м. Перечин Закарпатської області (Варіант І, другий співвласник, позначено синім кольором), а відповідачу [PERSON] № № 1, 3, 4, 5, 6, підвал та підсобне приміщення В (Варіант І, перший співвласник, позначено червоним кольором), залишивши у їх спільному користуванні вбиральню, огорожу, ворота/хвіртку та колодязь. Крім цього, перший співвласник повинен виплатити на користь другого грошову компенсацію у розмірі 34 409 грн. за відступ від частки (частка квартири № 1 становить 57/100, а квартири № 2 43/100). Що стосується позовних вимог в частині визнання незаконними та скасування рішень виконкому Перечинської селищної ради № 45 від 16 вересня 1993 року та № 48 від 28 серпня 1997 року що стосується відповідача [PERSON] та належного йому свідоцтва про право особистої власності від 25 вересня 1997 року на прибудову А', то суд приходить до висновку, що в цій частині позов до задоволення не підлягає виходячи з такого. Встановлено, що рішенням виконкому Перечинської селищної ради народних депутатів № 45 «Про узаконення раніше побудованих приміщень» від 16 вересня 1993 року відповідачу [PERSON] узаконено раніше побудовані приміщення при домоволодінні №3 по вул. Гагаріна в м. Перечин, яке належить йому на праві співвласності (Т. 1, а. с. 20). Також встановлено, що 28 серпня 1997 року рішенням виконкому Перечинської селищної ради № 48 «Про дозвіл на добудову до житлового будинку, будівництво гаражу, узаконення будівництва гаражів і розпочатого будівництва будинку та здачу в експлуатацію індивідуальних житлових будинків» вищевказані узаконені приміщення прийнято в експлуатацію та затверджено акти їх здачі в експлуатацію (Т. 1, а. с. 21). Крім цього, встановлено, що на прибудову «А» до житлового будинку у м. Перечині по вул. Гагаріна, № 3 [PERSON] видане свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 25 вересня 1997 року за № 203 (Т. 1, а. с. 22). З наведеного вбачається, що відповідачем [PERSON] узаконено добудову А' у встановленому законом порядку. Отже, оскільки судом обрано такий варіант реального поділу спірного житлового будинку, відповідно до якого відповідачу [PERSON] належатимуть приміщення з того боку будинку, де знаходиться спірна добудова, що відповідно становитиме для нього цілісний майновий комплекс, в результаті чого і користування будинком буде найзручнішим для обох сторін, і будь-які права позивача [PERSON] порушені не будуть. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч. 1 ст. 82 цього Кодексу суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем [PERSON] при звернені до суду було сплачено 243,60 грн. судового збору (Т. 1, а. с. 1). Ухвалою судді від 16 березня 2015 року [PERSON] решту належного до сплати судового збору відстрочено до ухвалення судового рішення у справі (Т. 1, а. с. 34-35). Таким чином, оскільки дійсна вартість житлового будинку, який підлягає поділу складає 487 743,70 грн., то при зверненні до суду з вказаним позовом позивачу належало сплатити 4 877, 43 грн. судового збору (1 % ціни позову). Оскільки, позивачем сплачено 243,60 грн., то з неї на користь держави підлягає до стягнення ще 2 195,12 грн. (4 877,43/2 243,60), а з відповідача [PERSON] 2 438, 72 грн. (4 877,43/2). Крім цього, позивачем за проведення судової будівельно-технічної експертизи сплачено 4 954,90 грн., а отже з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню половина вартості за проведену у справі експертизу (4 954,90/2 = 2 477,45). На підставі наведеного та

Outcome: partial