Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Кулініч К.В., звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому, з урахуванням уточнень (т. 1 а.с. 133-139), просить: встановити факт спільного проживання однієї сім`єю без укладання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] з 01.01.2004 року по 31.12.2019 рік; визнати договір дарування 1/3 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Красногором О.В. за реєстровим номером 4125 від 03.08.2020 року недійсним та скасувати його рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером № 53429101; визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Красногором О.В. за реєстровим номером 4126 від 03.08.2020 року недійсним та скасувати його рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером № 53429623; в порядку реституції зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] у власність 1/3 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; в порядку реституції стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 100000 тисяч гривень за купівлю земельної ділянки, кадастровий номер 7410100000:01:037:5020 за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 8950/21511 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що позначений в плані літ. «А-1», загальною площею 192,3 кв. м., житловою площею 101,1 кв. м. з надвірних будівель є: літня кухня та сіни «Б,б», баня та сіни «Б1,б1» гаражі «В,В1»,оглядова яма «в», гараж (1 поверх) «Е», сарай (2 поверх) «Е1», вбиральня «Г», розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,0676 га, кадастровий номер 7410100000:01:037:5020. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 2000 року [PERSON] і [PERSON] почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу та вести спільне господарство. Реєструвати шлюб вони не поспішали, оскільки у цьому не було потреби. З 02.03.2006 р. по сьогоднішній день позивач зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить реєстрація місця проживання за даною адресою та підтверджується довідкою з місця проживання. Всі юридичні ознаки, які підтверджують наявність фактичного шлюбу між чоловіком та жінкою мають відображення у їхніх відносинах. Вони спільно вели господарство, були спільні витрати, спільне харчування, спільний бюджет, участь у ремонтних роботах та утриманні житла в задовільному стані, спільне проведення відпочинку тощо. Пояснює, що на сьогоднішній день [PERSON] місце спірного проживання за вказаною адресою покинула, при цьому подарувавши частину будинку [PERSON] згідно договору дарування частки житлового будинку від 03 серпня 2020 р. та підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також звертає увагу на той факт, що згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником земельної ділянки площею 0,0676 га за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] .. Підставою для державної реєстрації є договір купівлі-продажу, земельної ділянки від 03.08.2020 р. Стверджує, що під час спільного проживання позивача з [PERSON] вартість майна у вигляді частини будинку за адресою: [ADDRESS] істотно збільшилася, внаслідок здійснення розбудови та ремонтних робіт у будинку та прибудинкової території, який здійснювався протягом останніх 10 років. [PERSON] в період, коли здійснювалися ремонтні роботи в спірному будинку, не працювала та практично не мала жодних доходів, в той час як позивач своїми силами та коштами, в тому числі коштами від здійснення підприємницької діяльності, покривав всі витрати на проведення ремонту будинку. Вказує, що згідно звіту про оцінку майна об`єкта житлової нерухомості у вигляді 1/3 частини житлового будинку 18.11.2020 р. за адресою: [ADDRESS] вартість складає 1075550 грн. 00 коп. Натомість, в договорі дарування частини будинку п. 1.7, 1.8 згідно оцінки ТОВ «Легал Трендс» оціночна вартість об`єкту нерухомого майна становить 288450 грн. Даний факт свідчить про свідоме заниження оцінки від реальної ринкової на сьогоднішній день. Укладаючи договір дарування на користь [PERSON] , по суті сторони мали на меті приховати договір купівлі-продажу. Стверджує, що [PERSON] являється знайомою колишньої цивільної дружини позивача - [PERSON] , з якою вони проживали однією сім`єю. [PERSON] часто приходила до спільного будинку в якості гості, про що свідчать велика кількість спільних фото. На сьогоднішній день, [PERSON] подала позов про виселення позивача з будинку. [PERSON] жодного разу після отримання будинку в дар навіть не намагалася потрапити до нього, надсилаючи формальні звернення нібито про створення їй перешкод у користування власністю, проте відсутні будь-які докази щодо зареєстрованого місця проживання та перебування на території міста Чернігова. Стверджує, що укладаючи договір дарування [PERSON] та [PERSON] мали на меті приховати договір купівлі-продажу з метою порушення прав позивача як співвласника. Відповідачі не являються родичами, а тому дарування частини будинку, яка містить в тому числі велику матеріальну цінність для [PERSON] дає підстави стверджувати, що у останньої не було реальних намірів здійснити дорого вартісне відчуження нерухомого майна. Зазначене, дає підстави зробити висновок, що при укладенні оскаржуваного договору дарування не було дійсної спрямованості волі обох сторін до вчинення відчуження вказаного нерухомого майна, оскільки відповідачам достаменно було відомо, що позивач знаходився у стосунках тривалий час з [PERSON] та доклав багато зусиль для розбудови спірного будинку, в якому позивач проживав і продовжує проживати по сьогоднішній день. Таким чином вважає, що в ситуації з даруванням будинку з огляду на викладені вище обставини наявні ознаки удаваного правочину. Вказує, що на сьогоднішній день позивач продовжує проживати у вказаному будинку, іншого житла у нього не має. Він продовжує оплачувати суми в рахунок оплати комунальних послуг, при цьому особові рахунки виписувалися і продовжують виписуватися на [PERSON] , при цьому їх оплату практично завжди здійснював позивач. За період проживання в вказаному вище будинку, було здійснено не просто поліпшення майна, а реконструкція як всередині так і ззовні будинку, вкладені кошти на придбання будівельних матеріалів, оплата праці ремонтних бригад тощо. Фактично кошти, які вкладалися у вказаний будинок робилися зусиллями позивача, оскільки в період з квітня 2009 по липень 2014 та з лютого 2016 по листопад 2019 року він був Фізичною особою-підприємцем та мав реальні доходи. На сьогоднішній день вартість майна у відповідності до його оцінки та офіційного курсу НБУ становить близько 38000 доларів США і вважає, що з урахуванням оцінки майна, яке належало [PERSON] та різницею вартості його на сьогоднішній день та з урахуванням викладених розрахунків, позивач має право претендувати на 8950/21511 частину спірної частини житлового будинку. 14.04.2021 року відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву (том 1 а.с. 196-199), в якому в задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі з тих підстав, що до житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] не має і ніколи не мав ніякого відношення; ніяких прав на нього. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 квітня 2001 року вона набула права власності на 5/18 часток у праві власності на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] після смерті її батька [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2004 року вона набула право власності на 1/18 частку у праві власності на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] . Житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] з моменту отримання нею права власності на частку у праві власності на житловий будинок був і залишався об`єктом права спільної часткової власності. Також пояснює, що до 23 листопада 2004 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON] і тому не могла проживати як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу з [PERSON] з 2000 року. Вони дійсно з позивачем були давно знайомі і у них (до вступу нею в шлюб) були деякий час романтичні відносини. Після розірвання нею шлюбу вона в кафе випадково зустріла [PERSON] , вони розговорилися і вона розповіла йому, що розлучилась, що її батьки померли і що вона проживає одна. В 2006 році [PERSON] , знаючи, що вона розлучилась і проживає одна, попросився тимчасово пожити в будинку з реєстрацією в ньому, в якому вона має право на 1/3 частку у прав власності, мотивуючи, що йому немає де жити, в нього немає паспорта, а для отримання паспорта необхідна прописка. Вона погодилась піти йому назустріч. Але коли вона потім повідомила його, що він повинен виселитись і знятись з реєстрації, він категорично відмовився, посилаючись на те, що він в будинку прописаний і тепер є також «хазяїном», що вона його ніколи не вижене і тепер повинна тільки слухатись, що він буде казати; робити тільки те, що він буде казати, погрожував. Стверджує, що вона повністю опинилась під його психологічним, фізичним, сексуальним примусом. Їй для свого самоусвідомлення понадобились роки та допомога психологів. Зазначає, що в них ніколи з [PERSON] не було спільного бюджету. Все, що купував [PERSON] , він купував тільки для себе і їй було заборонено користуватись цими речами. Мені навіть було заборонено користуватись інтернетом, який [PERSON] без її згоди провів. Вказує, що починаючи з 1991 року до скорочення в 2020 році весь час працювала в тубдиспансері, тому у неї були свої кошти для життя. Ніяких спільних трудових та грошових затрат, які б привели до істотного збільшення вартості належних їй на праві власності 1/3 частки у праві власності на житловий будинок з господарськими спорудами не було. [PERSON] був в постійних боргах (в тому числі і кредитних). [PERSON] вкладав кошти у відновлення стану житлового будинку після того, як ним в пориві гніву трощилось все навкруги, включаючи вікна, стіни, меблі та інше. Але ці вкладення ніяким чином не збільшували вартість майна, а були направлені на відшкодування завданої ним же шкоди. За повідомленням знайомих зараз будинок [PERSON] пошкоджений повністю, ним навіть повитягувані розетки та вимикачі. Також зазначає, що правочини щодо розпорядження своїм майном були зроблені нею свідомо, з доброї волі і саме так, як вона бажала: земельна ділянка була продана, а частка у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими спорудами була подарована. [PERSON] для неї не стороння особа, вона є не тільки її найкращою подругою. Вона їй як сестра. Між ними дуже близькі стосунки. Вчинені нею правочини не є удаваними, ніякі інші правочини, ніж ті, які було вчинено нею не приховувались. 20.04.2021 року представником позивача надано відповідь на відзив (том 1 а.с. 229-231), в якому зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] безпідставно заперечує факт спільного проживання з позивачем, посилаючись на не підтверджені належними та допустимими доказами факти та обставини, наводить бездоказові та неаргументовані твердження в частині того, що вона тривалий час знаходилася під психологічним, моральним тиском з боку позивача. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала і в його задоволенні просила відмовити повністю з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначила, що станом на день укладення спірних правочинів у позивача майнових прав ні щодо частки у праві власності на житловий будинок, ні щодо земельної ділянки не було і бути не могло. Також вказала, що позивач не має права відповідно до приписів ст. 4 ЦПК України просити суд винести рішення на користь іншої особи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. Про час та місце його проведення повідомлялась у встановленому порядку. Жодних заяв чи клопотань від не ї до суду не надходило. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що [PERSON] проживав в спірному будинку з [PERSON] з 2008 року; відносились одне до одного дуже добре, разом відпочивали. Будинок був перепланований, зроблений капітальний ремонт. Він допомагав робити вказаний ремонт і за роботу йому платив [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він являється власником іншої частини спірного будинку. [PERSON] та [PERSON] разом проживали у спірному будинку. З якого часу свідку достеменно невідомо. Свідок бачив, що в іншій частині будинку робився ремонт ззовні. В середині будинку, де проживали [PERSON] та [PERSON] , свідок ніколи не був. Чи були між [PERSON] та [PERSON] подружні відносини свідку невідомо. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що знайомий з [PERSON] та [PERSON] з 2007 року. Вони проживали разом як сім`я, вели спільне господарство та побут. [PERSON] робив ремонт у будинку. Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 квітня 2001 року [PERSON] набула права власності на 5/18 часток у праві власності на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] після смерті її батька [PERSON] (том 1 а.с. 202). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 жовтня 2004 року [PERSON] набула право власності на 1/18 частку у праві власності на житловий будинок з господарськими спорудами [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] (том 1 а.с. 203). Відповідно до копії паспорта громадянина України (т.1 а.с. 11-11 зворот) та довідки про реєстрацію місця проживання від 10.03.2020 року (том 1 а.с. 28) [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 02.03.2006 року по теперішній час. [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 28.10.1985 року по 05.08.2020 року (том 1 а.с. 205-206, 207). Згідно договору дарування частки житлового будинку від 03 серпня 2020 р., посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., зареєстрованого в реєстрі за №4125, [PERSON] подарувала [PERSON] 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] (том 1 а.с. 12-13, 15-16). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., зареєстрованого в реєстрі за №4126, [PERSON] продала [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 7410100000:01:037:5020 за адресою: [ADDRESS] (том 2 а.с. 39-40). Відповідно до ч.2 ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. У постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25.01.2018р. у справі № 337-5266/15-ц провадження № 61-1678св17 викладено висновок про те, що для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. У постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.08.2019р. у справі №588/350/15 провадження № 61-30273св18 викладено висновок проте, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. У постановах Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.06.2021р. у справі №554/1251/20 провадження №61-572св21, від 07.12.2020р. у справі №295/14208/18-ц провадження №61-12879св20, постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20.01.2021р. у справі №178/90/18-ц провадження №61-12353св20 викладено висновок про те, що правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. З наведених положень можливо встановити ознаки подружніх відносин, зокрема ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім`ї, наявність усталених відносини, що притаманні подружжю, спільне проживання. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Досліджені у судовому засіданні матеріали справи та дані у судовому засіданні свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показання не містять відомостей про наявність у відносинах позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] всіх ознак у сукупності, що притаманні подружжю: наявності у них спільного бюджету, ведення ними спільного господарства, проведення ними спільних витрат, придбання ними майна в інтересах сім`ї, а самі по собі лише проживання позивача і відповідача в одному будинку і реєстрація місця проживання позивача у будинку, належному відповідачу, не є достатніми для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю. Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постановах Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25.01.2018р. у справі № 337-5266/15-ц провадження № 61-1678св17, від 22.06.2021р. у справі №554/1251/20 провадження №61-572св21, від 07.12.2020р. у справі №295/14208/18-ц провадження №61-12879св20, постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20.01.2021р. у справі №178/90/18-ц провадження №61-12353св20, постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15.08.2019р. у справі №588/350/15 провадження № 61-30273св18. Оскільки позивачем суду не надано належних доказів, які підтверджують на існування між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] у період з 01.01.2004р. по 31.12.2019 р. відносин, притаманних подружжю, враховуючи що згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тому позовна вимога про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без укладання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] у вказаний період є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Позивачем також заявлено вимогу про визнання за ним права власності на 8950/21511 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з підстав істотного збільшення вартості майна за час спільного проживання однією сім`єю без укладання шлюбу. Щодо цієї вимоги судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Згідно ч.2 ст.74 СК України, на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч.1 ст.62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивачем заявлено вимогу про визнання за ним права власності на частину житлового будинку, а не права спільної сумісної власності на спірний житловий будинок як цього вимагає чинне законодавство. Враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. Що стосується позовних вимог про визнання договору дарування частини житлового будинку та купівлі-продажу земельної ділянки недійсними та скасування рішень про їх реєстрацію слід зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і у відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Проте станом на день укладення оспорюваних правочинів у [PERSON] жодних майнових прав по відношенню до спірних частини будинку та земельної ділянки не було. Стороною вказаних правочинів [PERSON] не виступав і чинним законодавством не передбачається надання згоди позивачем на вчинення [PERSON] правочинів щодо вказаного майна, яке перебувало у її власності. Тому вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про зобов`язання в порядку реституції [PERSON] повернути [PERSON] у власність частину житлового будинку і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за купівлю-земельної ділянки, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. За змістом п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» під реституцією слід розуміти повернення становища сторін недійсного правочину у початковий стан. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. Разом з тим відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України загального правила власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Укладені між [PERSON] та [PERSON] оспорювані договори дарування частини житлового будинку та купівлі-продажу земельної ділянки від 03.08.2020 року не містять ознак нікчемності і недійсними у судовому порядку не визнані, а тому відсутні встановлені законом підстави для застосування реституція як способу захисту цивільного права. Також суд зазначає, що [PERSON] не наділений правом у відповідності до ст. 4 ЦПК України заявляти вимоги на користь інших осіб, якими в даному спорі являються [PERSON] та [PERSON] . Враховуючи наведене вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`ятнадцяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. Судом встановлено, що 01.04.2021 між [PERSON] та адвокатом Святною О.В. укладено договір про надання професійної правничої допомоги (послуг адвоката) (том 1 а.с. 224), предметом якого є надання правничої допомоги в ході розгляду цивільної справи №751/222/21. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано акт-розрахунок витраченого адвокатом часу про виконанню договору про надання професійної правничої допомоги від 20.10.2021 року (том 2 а.с. 59), квитанції до прибуткового касового ордера від 01.04.2021 та від 05.05.2021, відповідно до яких адвокатом Святною О.В. на підставі договору від 01.04.2021 за надані послуги прийнято 10000 грн. (5000 грн. +5000 грн.) (том 2 а.с. 57, 58). Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Враховуючи наведене, сума витрат на професійну правничу допомогу, яку понесла відповідач [PERSON] , та яка підтверджена належними доказами підлягає стягненню з позивача в розмірі 10000 грн.

Outcome: approved