Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Представник позивача Захарчук О.С. звернувся до суду із зазначеним позовом мотивуючи його тим, що між позивачем в особі директора мехколони Колумбая В.Я., діючого на підставі статуту мехколони та відповідачем [PERSON] 26.01.1999 р. було укладено договір про порядок передачі побудованої квартири і погашення позики наданої на її будівництво. 03.12.2013 р. було видано наказ про припинення трудового договору та звільнено [PERSON] за власним бажанням. Представник позивача зазначає, що відповідач протягом трьох календарних місяців повинен був з моменту розірвання трудових відносин сплатити залишкову суму позики на користь ДП «Вінницька мехколона» , а саме до 16.03.2014 р. Однак станом на 22.11.2016 р. у [PERSON] наявна основна заборгованість у розмірі 6820.98 грн. та із посиланням на ст. ст. 509, 526, 610, 625 ЦПК України просив стягнути 3% річних - 528,92 грн. та 4 952,03 грн. інфляційних витрат. У судовому засіданні представники позивача Захарчук О.С. та Бойко В.М.( уповноважені представляти інтереси позивача на підставі довіреності від 28.11.2016 р.(а.с. 11) позов підтримали та просили його задовольнити мотивуючи тим, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином. Адже відповідачу було надано позику за яку він повинен був розраховуватись протягом 20 років, та у випадку дострокового розірвання трудового договору за власним бажанням сума позики повинна була бути відшкодована достроково.Позика надавалась, трудовий договір розірвано відповідачем достроково, однак заборгованість залишилась, що і є предметом звернення до суду. Не заперечили проти факту існування кількох договорів. Представник відповідача - адвокат Вишневська О.С. у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову посилаючись на ту обставину, що позивач посилається на договір від 26.01.1999 р. який відрізняється за текстом та реквізитами і підписами сторін, від оригінального екземпляру, адже у відповідача наявний оригінал договору, згідно якого позивач бере на себе обов'язок протягом трьох років погасити частину наданої відповідачу позики у розмірі 50 % від вартості квартири. Відповідач [PERSON] також запречив проти задоволення позову. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] пояснила суду, що з 1992 р. по 2002 р. являлась головним бухгалтером підприємства. Зазначила, що власно складала договори, котрі згодом підписував директор оскільки юриста на той час на підприємстві не було. При огляді в судовому засіданні договору зі сторони позивача від 26.01.1999 р. (а.с. 111) підтвердила, що 50% від вартості квартири сплачувалось особою яка отримувала позику - решту рахунком спецфондів, адже вона таким же чином отримувала свою квартиру. Повідомила, що подібні договори не підписувались директором підприємства без її підпису. При огляді договору зі сторони позивача (а.с. 7), заперечила в тому, що готувала зазначений договір, пославшись на ймовірність безпосереднього підпису договору самим директором. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що працює головних бухгалтером з 2011 р. Повідомила, що у червні 2011 року за [PERSON] рахувалась певна заборгованість, однак конкретизувати суму заборгованості не вдається за можливе по причині відсутності оригіналів платіжних документів, строк зберігання яких 3 роки. Заслухавши пояснення сторін та показання свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та заперечення відповідача суд приходить до наступних висновків. Згідно п. 2.1 договору (наданого представником позивача) про порядок передачі побудованої квартири та погашеної позики, від 26.01.1999 р., передбачається надання [PERSON] позики у розмірі 36231 грн. терміном на 20 років. Пунктом 2.4 зазначеного договору передбачено, що у випадку припинення трудових відносин внаслідок звільнення за власним бажанням, працівник сплачує залишкову суму позики у трьох місячний термін з моменту звільнення. Договір підписаний працівником [PERSON] та директором (а.с. 7). Згідно договору (наданого стороною відповідача, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні) про порядок передачі побудованої квартири і погашення позики, виданої на її будівництво від 26.01.1999 р., у п. 2.1. зазначеного договору передбачено обов'язок підприємства протягом трьох років погасити частину наданої позики [PERSON] у розмірі 20129 грн (50% вартості квартири). Договір підписаний працівником, головним бухгалтером [PERSON] (котра доводила правомірність наведеного договору в судовому засіданні) та директором Колубаєм В.Я. (а.с. 111). Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилом ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ від 12 червня 2009 р. № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститись позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. При зверненні до суду сторона позивача просить стягнути з відповідача суму боргу, однак не зазначає доказів та не підтверджує обставини наявності заборгованості . При оцінці наявних в матеріалах справи доказів судом враховано розбіжності, зокрема те, що позивач при зверненні до суду мотивує свій позов наявністю заборгованості у відповідача із посиланням договір від 26.01.1999 р. копію якого долучає до позовної заяви, втім відповідач надає суду договір від цієї ж дати, з іншим складом підписантів та іншими обов'язками передбаченими п. 2.1 обох договорів. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази, в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що підстави для задоволення позову відсутні, не обгрутновані, хоча сторона позивача обґрунтовувала свою позицію наявністю договору, однак стороною відповідача надано договір з тими ж реквізитами ( однак з іншими обов'язками передбаченими п. 2.1 договору), а також ту обставину що сторонами не порушувалось питання про визнання недійсним договору, не вирішувалось питання про проведення експертиз, а тому в позові слід відмовити. Не ігнорувалися судом виписки за банківського рахунку відповідача [PERSON] отримані судом на виконання ухвали суду від 28.02.2017 р. (а.с. 66). Однак при дослідженні отриманої відповіді не вдалось за можливе встановити ціль видатків [PERSON] за період вказаний в ухвалі суду (а.с. 83-93). Одночасно суд мотивує своє рішення тим, що в порядку позовного провадження у суду відсутня можливість витребовувати докази за власною ініціативою ( на відміну від окремого провадження ст. 235 ЦПК), а отже рішення було прийняте із врахуванням матеріалів, наданими сторонами у справі. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачу відмовлено у задоволені позову, судові витрати слід залишити за позивачем. Окрім того, стороною відповідача не надано суду документально підтверджених відомостей про понесені судові витрати за надання правової допомоги, що унеможливлює вирішення питання про стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача.

Outcome: dismissed