Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Мілетич О.О. звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідач [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] , який є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Відповідач зареєстрована в дані квартирі, але вже понад рік не проживає за місцем реєстрації, жодних правочинів та домовленостей із позивачем щодо користування квартирою відповідач не укладала та не несе тягар утримання житла. Реєстрація відповідача в квартирі створює позивачеві негативні наслідки у вигляді збільшення нарахувань за комунальні послуги, але не виключно. Позивачу невідомо місце перебування відповідача, знятися з реєстраційного обліку самостійно відповідач не виявляє бажання, а відтак є наявні правові підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою з метою подальшого зняття її з реєстраційного обліку у встановленому законом порядку. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 25 липня 2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 09 жовтня 2019 року представником позивача отримано копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, що підтверджується її підписом в довідковому листі до справи. Копію вказаної ухвали суду з копією позовної заяви та доданими до неї документами відповідачем отримано не було, конверт з надісланими документами повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач не скористалась своїм правом та не направила до суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. Позивачем до суду додаткових заяв, пояснень також подано не було. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ст. 150 Житлового кодексу УРСР власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію» та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття «член сім`ї» Конституційний Суд України виходить з об`єктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім`ї. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором міни від 08 квітня 2014 року (а.с.5-6) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.7). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА м.Києва, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] , з 11 квітня 2014 року (а.с. 8). Як убачається з Актів про непроживання особи у житловому приміщенні за адресою реєстрації місця проживання від 15 січня 2019 року та 15 липня 2019 року, складених та підписаних [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , підписи яких засвідчено головою ОСББ «Воскресенська 14-Б», цими акти останні підтверджують, що [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , там не проживає понад рік, особистих реченй у житловому приміщенні не має, користування житловим приміщеням не здійснює (а.с. 9, 10). Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] протягом строку, що перевищує один рік (на дату звернення з позовом до суду), що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Таким чином, позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - підлягає задоволенню. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн. На підставі ст. 141 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у вищевказаному розмірі. Враховуючи наведене та

Outcome: approved