Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладеного 11.04.2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В. Також просить визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] та витребувати її із чужого незаконного володіння. Мотивуючи вимоги тим, що 22.04.1993 року позивачем було придбано на підставі договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]. 20 червня 2002 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві. Під час перебування позивача у шлюбі з [PERSON], останній чинив систематичний психологічний тиск на [PERSON], вчиняв сварки, свідком яких була їх малолітня дочка та сусіди. У результаті постійних психологічних погроз та фізичного насильства з боку чоловіка, позивач подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11.04.2008 року. Після укладання означеного договору дарування позивач фактично володіла та користувалась квартирою, проживала у ній, підтримувала у належному стані та сплачувала комунальні послуги. Відповідач проживав окремо. У листопаді 2015 року [PERSON] дізналась про відчуження [PERSON] квартири. Посилаючись на ст. 203 ЦК України, з урахуванням того, що оспорюваний правочин було вчинено позивачем під впливом насильства, представник позивача просить визнати його недійсним та задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, виходячи з доводів, якими обґрунтовується позовна заява просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Додатково позивач зазначила, що відповідач [PERSON] з 2006 року не працював. До того часу, чоловік працював дільничим інспектором у Дніпровському РУ ГУ МВС України в м. Києві, а тому усі її намагання та звернення до правоохоронних органів, щодо психологічно тиску відповідача [PERSON] та фізичного насильства щодо неї були безрезультатними. В день укладання договору дарування квартири відповідач силоміць відвіз позивача до нотаріуса для вчинення даного правочину. Враховуючи, що волевиявлення позивача під час укладання оспорюваного договору не було вільним, вона просить суд про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач використовуючи своє службове становище чинив психологічний тиск на позивача, а тому право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] набуто ним неправомірно. Дані обставини підтверджуються показами свідків та заявами [PERSON] Крім того, зазначила, що до жовтня місяця 2014 року позивач сплачувала комунальні платежі по квартирі [ADDRESS]. У вересні місяці 2014 року шлюб між сторонами було розірвано та розпочато в судовому порядку поділ майна подружжя. А відтак, вважає, що з листопада місяця 2014 року підлягає обчисленню строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі. З підстав викладених у письмових запереченнях просили у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] зазначив, що жодного психологічного або фізичного впливу на позивача не здійснював. В період його перебування з [PERSON] у шлюбі, нею добровільно була подарована йому квартира [ADDRESS]. Крім того, вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, оскільки перебіг позовної давності почався з наступного дня після укладання договору дарування квартири, тобто з 12 квітня 2008 року і саме з цього часу позивач повинна була дізнатись про порушення її прав. Проте, [PERSON] тільки через сім з половиною років звернулась з даним позовом до суду, при цьому не зазначивши поважності причин такого пропуску. За таких обставин у задоволенні позову просить відмовити. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності з аналогічних підстав. Крім того, зазначив, що стороною позивача не підтверджено належними і допустимими доказами наявність фізичного та психологічно тиску з боку відповідача [PERSON] по відношенню до [PERSON] Покази свідків, на його думку, не можуть прийматись судом до уваги, як беззаперечний факт вчинення правочину внаслідок застосування фізичного чи психічного тиску, з огляду і на ті обставини, що були повідомлені свідками під час їх допиту. Від відповідача [PERSON] надійшла заява з проханням проводити розгляд справи у її відсутність. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В. надала до суду письмові пояснення по справі та просила розгляд справи проводити у її відсутність. Зі змісту пояснень убачається, що третя особа заперечує проти позовних вимог щодо визнання договору дарування квартири від 11.04.2008 року недійсним. З огляду на те, що під час укладання оспорюваного договору [PERSON] було надано документи необхідні для укладання даного правочину і її волевиявлення було вільним. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача [PERSON], представника відповідачів [PERSON], допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 22.04.1993 року, зареєстрованим у КМБТІ 23.04.1993 року. ( Т.1 а.с. 87). 20.06.2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. (Т.1 а.с. 92). 15.01.2008 року [PERSON] була знята з реєстраційного обліку квартири [ADDRESS]. (Т.1 а.с.7). 11.04.2008 року [PERSON] подарувала належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON], на підставі договору дарування квартири посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В., зареєстрованому в реєстрі за № 1113. (Т.1 а.с. 86). Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як убачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] зареєстрував у встановленому законом порядку право власності на квартиру [ADDRESS]. (Т.1 а.с.72). Згідно із ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. 25.04.2014 року [PERSON] подарував належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON], що підтверджується даними посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайдамака О.М. договору дарування квартири. (Т.1 а.с. 83,84). Як убачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25.04.2014 року, [PERSON] зареєструвала у встановленому законом порядку право власності на квартиру [ADDRESS]. (Т.1 а.с.194). 23.12.2014 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., що зареєстровано в реєстрі за № 10619. (Т.1 а.с. 182). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2014 року, яке станом на день розгляду справи набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві - розірвано. (Т.1 а.с. 92). Відповідно до роз'ясень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24/150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України ). Відповідач [PERSON] та його представник звернулись до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Суд не погоджується з доводами сторін та їх представників щодо порядку обчислення строку позовної давності з огляду на наступне. Підставою звернення позивача з вимогами про визнання недійсним договору дарування квартири від 11.04.2008 року, як вказує позивач, є застосування відносно неї психологічного та фізичного насильства з боку відповідача [PERSON] до моменту та на час укладання договору дарування квартири від 11.04.2008 року. Також, під час судового розгляду справи позивачем та її представником неодноразово наголошувалось про продовження психологічного тиску з боку відповідача, що виражається зокрема у переслідуванні останнього та погроз на адресу [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. А відтак, суд не приймає до уваги доводи відповідача та його представника про застосування судом наслідків спливу строку позовної давності, як підстави для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не приймає до уваги твердження позивача та її представника, що доказом фактичного управління спірною квартирою, як підстави для задоволення позовних вимог, є сплата [PERSON] квитанцій за спожиту електричну енергію по квартирі [ADDRESS] за період з червня місяця 2011 року по листопад місяць 2013 року (Т.1 а.с. 9-20). Оскільки дана обставина не доводить підстав, на які позивач посилається в обгрунтування заявлених позовних вимог. Крім того, на той час сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що передбачає ведення спільного господарства. За правилами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] підтвердили обставини того, що під час перебування [PERSON] у шлюбі з [PERSON] відповідач неналежно поводив себе в сім'ї, зокрема вчиняв сварки, не працював та перебував на утриманні позивача. Вимагав переоформити на своє ім'я квартиру [ADDRESS]. Свідок [PERSON], суду показала, що проживаючи по сусідству була очевидцем сварок, ініціатором яких був [PERSON] Свідок [PERSON] про відомі йому обставини, які мають значення для справи не повідомив. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду показав, що здійснював представництво інтересів [PERSON] під час судового розгляду справи про поділ майна подружжя, та з її слів йому було відомо про вчинення над нею її колишнім чоловіком [PERSON] фізичного та психологічного тиску, зокрема щодо відчуження на його користь квартири. Крім того, під час судового розгляду справи, в залі суду [PERSON] поводив себе агресивно по відношенню до нього, як представника інтересів [PERSON], що дає підстави вважати, що така поведінка притаманна відповідачу. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що була очевидцем, як у 2008 році [PERSON] до автомобіля супроводжував чоловік. При цьому позивач була залякана, перебувала у відчаї, чоловік її тримав під руки, що давало підстави вважати, що її силоміць відвозять на автомобілі. Після цього, в подальшому при знайомленні з позивачем, їй стало відомо про обставини підписання того дня договору дарування квартири [ADDRESS] під тиском чоловіка. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] охарактеризували відповідача [PERSON], як сумлінного працівника, законослухняного громадянина, високопрофесійну особистість з притаманними їй цінностями. Також свідки не заперечували, що їм відомо про укладання договору дарування, за яким колишня дружина [PERSON] подарувала на той час своєму чоловіку квартиру. Проте, очевидцями психологічного або фізичного тиску з боку [PERSON] по відношенню до [PERSON] вони не були. До даних правовідносин застосуванню підлягає Розділ ІV Глави 16 ЦК України, за правилами якого, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Як убачається із матеріалів справи 29.12.2014 року [PERSON] зверталась до Печерської районної у м. Києві Державної адміністрації із заявою про вжиття заходів щодо неналежної поведінки [PERSON], що виражається у його переслідуванні та погрозах на адресу позивача. (Т.1 а.с. 90-92). Крім того, із заявою про переслідування [PERSON] під час прогулянок з дитиною зверталась до органів опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації Грегуль Т.Ю., яка займається навчанням спільної дитини позивача і відповідача [PERSON] (Т. 1 а.с. 109). Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. Договір дарування було укладено між сторонами 11.04.2008 року, при цьому суду не надано належних і допустимих доказів, на підтвердження обставин того, що даний правочин було вчинено під впливом насильства або погрози. Перевіряючи обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку про їх недоведеність. Судом не встановлено, що [PERSON] вчиняючи правочин про укладання договору дарування квартири 11.04.2008 року, за яким передала безоплатно [PERSON] квартиру [ADDRESS] діяла проти справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони - [PERSON] А відтак, розглядаючи справу виходячи з диспозитивності цивільного судочинства на підставі ст. 11 ЦПК України, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному і повному з'ясуванні обставин справи, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог та приходить до висновку, що право позивача, про захист якого вона просить, не порушено. На підставі ч.1 ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем по оплаті судового збору не відшкодовуються. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed