Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Представник позивача адвокат Євценко Р.І. звернувся до суду з позовом до Олександрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області, в якому просить визнати факт проживання [PERSON] однією сім`єю з [PERSON] з лютого 2011 року по 20 березня 2016 року та таким, що фактично прийняв спадщину як спадкоємець першої черги за своєю матір`ю [PERSON] , померлою [INFO] . Позовні вимоги мотивує тим, що 21 квітня 2004 року на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації №103/А-02 від 05 квітня 2002 року його мати [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на земля серії ІІ-ОД № 080234, згідно якого стала власником земельної ділянки площею 2.00 га. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 21 березня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції в Одеській області. Після її смерті відкрилась спадщина в тому числі на вказане вище майно. При зверненні до державного нотаріуса Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що ним пропущено строк для прийняття спадщини та не подано документів, які свідчили б про його постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Проте, з довідки виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області №813 від 22 листопада 2019 року вбачається, що [PERSON] з лютого 2011 року по 20 березня 2016 року включно фактично мешкав разом зі своєю матір`ю [PERSON] у будинку [ADDRESS] без реєстрації місця проживання. Враховуючи вище викладене позивач просить в судовому порядку встановити вказані вище факти. Позивач в судове засідання не з`явився, на розгляд суду від представника позивача адвоката Євценко Р.І. надійшла заява з проханням розглянути справу у їх відсутність, на вимогах наполягає. Представник відповідача Олександрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області - сільський голова у судове засідання не з`явився. На адресу суду від представника відповідача надійшла заява про згоду з позовними вимогами позивачки та з проханням розглянути справу без його участі. Представник третьої особи - Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області у судове засідання не з`явився. На адресу суду від представника третьої особи надійшла заява про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу без її участі. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився. На адресу суду від третьої особи надійшла заява про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу без його участі. Частиною 3 статті 200 ЦПК України, передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно зі ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частина 1 статті ст. 206 ЦПК України регламентує, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог, тому дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 24 вересня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції Одеської області (а.с.7). [PERSON] народився [INFO] , його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 22 травня 2001 року Олександрівською селищною радою Тарутинського району Одеської області (а.с.8). 21 квітня 2004 року на підставі розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації №103/А-02 від 05 квітня 2002 року його мати [PERSON] отримала Державний акт на право приватної власності на земля серії ІІ-ОД № 080234, згідно якого стала власником земельної ділянки площею 2.00 га, яка розташована на території Олександрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області (а.с.11-12). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 21 березня 2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тарутинського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.9). При зверненні до державного нотаріуса Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що ним пропущено строк для прийняття спадщини та не подано документів, які свідчили б про його постійне проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с.13). Проте, з довідки виконавчого комітету Олександрівської сільської ради Тарутинського району Одеської області №813 від 22 листопада 2019 року вбачається, що [PERSON] з лютого 2011 року по 20 березня 2016 року включно фактично мешкав разом зі своєю матір`ю [PERSON] у будинку [ADDRESS] без реєстрації місця проживання (а.с.14). Вказана обставина також підтверджується Актом про фактичне місце проживання особи від 23 листопада 2019 року (а.с.15). Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст.1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. ; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Установлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. У даному випадку судом встановлено, що позивач [PERSON] постійно проживав з матір`ю [PERSON] на момент смерті останньої в 2016 році у будинку [ADDRESS] , був пов`язаний з нею спільним побутом та веденням спільного домашнього господарства по день її смерті, що підтверджено письмовими доказами, а тому вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню. З огляду на викладене вимоги позивача в частині визнання [PERSON] таким, що фактично прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] не підлягають задоволенню, тому як не містяться на вимогах закону. Відповідно до ч.1ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Дане рішення суду про встановлення факту спільного проживання спадкоємця першої черги з спадкодавцем на день його смерті є підставою для оформлення права на спадщину. Крім того, згідно зі ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку , встановленому законом , вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З квитанції №02-3170588/С від 02 грудня 2019 року вбачається, що позивачем [PERSON] за подання позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 768 гривень 40 копійок ( а.с.1). Тож, враховуючи, що відповідач позов визнав до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 384 гривні 20 копійок. На підставі викладеного, ст.ст. 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial