Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою в інтересах [PERSON] про визнання права власності на ? частку квартири в порядку спадкування. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [PERSON] є спадкоємцем за законом після смерті його дружини [PERSON], яка померла 21.07.1997 року, та після смерті якої залишилась ? частина квартири № 12, розташованої у будинку № 121 по пр. Миру в місті Маріуполі. Зазначена квартира належала йому та його дружині на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.02.1997 року. Після смерті дружини у 1997 році позивач звернувся до нотаріальної контори, де отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на іменні акції. Свідоцтво про право власності на спадщину за законом на частину квартири позивач не отримував, оскільки вважав себе таким, що фактично прийняв спадщину, оскільки мав правовстановлюючі документи на квартиру та проживав у спірній квартирі. На теперішній час, маючи намір продати зазначену квартиру, позивач 10.11.2017 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на ? частину квартири. Однак нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 3755/02-31 від 10.11.2017 року, якою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Зазначена постанова мотивована тим, що усі нотаріальні справи, що закінчені провадженням Першою маріупольською державною нотаріальною конторою за період з 1943-2001 роки, були передані для подальшого зберігання до Донецького обласного нотаріального архіву. На сьогоднішній день усі архівні нотаріальні справи знаходяться у місті Донецьку, на тимчасово не підконтрольній Українській владі території. У звязку із відсутністю доступу до обласного архіву та відсутністю в архіві Першої маріупольської державної нотаріальної контори спадкової справи після померлої [PERSON], неможливо долучити будь-які документи до нотаріальної справи. У звязку із викладеним, позивач позбавлений можливості захистити своє право власності на спадкове майно, у звязку із чим звернувся до суду з відповідним позовом. Після відкриття провадження по справі представник позивача надав до суду клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи [PERSON], яке судом було задоволено. Позивач [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність за участю його представника, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] надала до суду заяву з клопотанням розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Третя особа [PERSON] надав до суду заяву, в якій зазначив, що відмовляється від належної йому частки у спадщині після смерті матері [PERSON] на користь батька [PERSON]. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.07.1997 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-НО № 215645, виданого 23.07.1997 року (а.с.8). Позивач [PERSON] та померла [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.1973 року, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії І-ЛЕ № 280852, виданого 08.09.1973 року (а.с.7). На підставі свідоцтва про право власності на житло № 195/п від 17.02.1997 року, [PERSON] та [PERSON] належить по ? частини квартири [ADDRESS] (Миру) в місті Маріуполі, загальною площею 62,74 кв.м. (а.с.9). З копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВВ № 673854 від 13.07.1999 року вбачається, що позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] у вигляді простих іменних акцій Закритого акціонерного товариства НДКТІ «Спецобладнення» (а.с.12). Згідно довідки, наданої МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» № 1700 від 13.12.2017 року, право власності на квартиру [ADDRESS] (Миру) в місті Маріуполі зареєстровано за [PERSON] та [PERSON], по ? частині за кожним, на підставі свідоцтва про право власності № 195 від 17.02.1997 року (а.с.50). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 49821262 від 10.11.2017 року вбачається, що 13.07.1999 року Першою маріупольською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] (а.с.48). З постанови державного нотаріуса Першої маріупольської державної нотаріальної контори [PERSON] № 3755/02-31 від 10.11.2017 року, про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що усі нотаріальні справи, що закінчені провадженням Першою маріупольською державною нотаріальною конторою за період з 1943-2001 роки, були передані для подальшого зберігання до Донецького обласного нотаріального архіву. На теперішній час усі архівні нотаріальні справи знаходяться у місті Донецьку, на тимчасово не підконтрольній Українській владі території. Номер спадкової справи присвоюється один раз, додаткова справа не заводиться, продовження ведення спадкової справи покладається на ту нотаріальну контору, якою було закінчено спадкову справу попереднім провадженням. У звязку з відсутністю в архіві Першої маріупольської державної нотаріальної контори спадкової справи до майна померлої [PERSON], не можливо встановити коло усіх спадкоємців а також неможливо долучати будь-які документи, що додаткового подаються спадкоємцем для видачі свідоцтва про право на спадщину на ново виявлене спадкове майно. На підставі зазначеного, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частину квартири [ADDRESS] (Леніна) в місті Маріуполі (а.с.49). Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у ч. 4 ст. 41 Конституції України, яка закріплює, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 1218 ЦК України, передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Другий спадкоємець за законом першої черги [PERSON] надав до суду заяву, в якій зазначив, що відмовляється від належної йому частки у спадщині після смерті матері [PERSON] на користь батька [PERSON]. Зазначена заява посвідчена капітаном човна «МАССОА» [PERSON] (а.с.52). Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивач на час відкриття спадщини проживав разом зі своєю померлою дружиною, що підтверджується копією особового рахунку № 751-12 від 30.10.2017 року, наданого ЖКП «Житло «Центр» (а.с.46). Разом з цим, відсутність спадкової справи в архіві нотаріальної контори наразі позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З огляду на вказане суд вважає, що оскільки після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно у вигляді ? частини квартири [ADDRESS] (Леніна) в місті Маріуполі, позивач фактично прийняв спадщину, але на даний час є складнощі в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом, тому суд вважає необхідним захистити права позивача та визнати за ним право власності на ? частину зазначеної квартири в порядку спадкування за законом. На підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції (1952 р.), ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 328, 1218, 1258, 1261, 1268, 1274 ЦК України,

Outcome: approved