Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Представник позивача [PERSON] від імені та в інтересах [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» (далі - ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот») про стягнення нарахованої, але невиплаченої суми заробітної плати, вихідної допомоги, інфляційних втрат від несвоєчасно сплачених грошових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 29.09.2017 року позивач припинила трудові відносини з відповідачем на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. При звільненні їй не виплатили заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 41537,94 грн. Діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що через порушення законодавства про працю змінився її життєвий уклад, вона була змушена звертатись за матеріальною допомогою до сторонніх. Вона потрапила у скрутне матеріальне становище, що викликало моральні страждання і переживання з приводу того, що вона, маючи постійне місце роботи, не мала можливості забезпечити собі і своїй родині належні умови проживання, була змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач просила суд стягнути з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь позивача нараховану, але невиплачену суму заробітної плати в сумі 41537,94 грн.; вихідну допомогу в сумі 17085,51 грн.; інфляційні втрати від несвоєчасно сплачених грошових коштів в сумі 6565,81 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з листопада 2017 року по жовтень 2018 року в сумі 68342,04 грн.; заподіяну моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Представник відповідача ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» Селіхова Г.А. надала до суду відзив, в якому заперечувала проти задоволення позовних вимог. Свою позицію обґрунтувала тим, що підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є порушення строків проведення розрахунку з працівником при звільненні та вина власника. З посиланням на норми ст. 617 ЦК України, ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» зазначила, що внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) - актів тероризму, військових дій на території України, які були встановлені висновком Торгово-промислової палати України від 28.11.2017 року № 3800/2/21-10.2, виникла ситуація, внаслідок якої стала неможливою своєчасна виплати заробітної плати при звільненні позивача. Такі форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» за невиконання зобов'язань, передбачених ч. 1 ст. 47, ч. 1 ст. 83 і ст. 116 КЗпП України. Крім того, в результаті пошкодження електромереж внаслідок бойових дій ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» було відключене від об'єднаної енергосистеми України та не має доступу до електростанцій України, а відновити доступ до джерел електропостачання немає можливості через розташування пошкоджених мереж у зоні бойових дій. Введення в дію паралельної лінії енергопостачання підприємства (приєднання до загальноукраїнської мережі) не відбулось, що підтверджується листами Держенергонагляду від 14.11.2014 року № 01/11-5590, актами Сєвєродонецького відділення Держенергонагляду від 18.01.2016 року № 02/23-02-003 та від 07.03.2017 року № 02/23-02-005. Для вирішення питань щодо забезпечення надійного енергопостачання підприємства ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» зверталось до профільних міністрів, проте це питання вирішено не було. Зазначені обставини унеможливлюють до теперішнього часу виробничу діяльність та випуск продукції ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». В зв'язку з неможливістю ведення виробничої діяльності на підприємстві було введено простій. Вказані обставини свідчать про те, що невиплата заробітної плати працівникам при звільненні не є результатом вини роботодавця, а є наслідком форс-мажорних обставин. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] перебувала в трудових відносинах з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» з 02.09.2015 року по 29.09.2017 року, включно. Трудові відносини припинились 29.09.2017 року за власним бажанням [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії [NUMBER]. На момент звільнення [PERSON] заборгованість по заробітній платі становила 41537,94 грн. Щодо вимог позивача про стягнення нарахованої, але невиплаченої суми заробітної плати та вихідної допомоги, суд відзначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. З копії розрахункового листа за вересень 2017 року [PERSON] та копії листа ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» № 8896 від 08 листопада 2018 року вбачається, що заборгованість по виплаті заробітної плати, з урахуванням вихідної допомоги, склала 41537, 94 грн., яка складається з: нарахованої, але невиплаченої суми заробітної плати в сумі 24452,43 грн. та вихідної допомоги в сумі 17085,51 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 41537,94 грн., де заборгованість з нарахованої, але невиплаченої заробітної плати складає 24452,43 грн., а вихідної допомоги - 17085,51 грн. Щодо вимог позивача про стягнення інфляційних втрат від несвоєчасно сплачених грошових коштів, суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 та частиною 1 статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Згідно з пунктами 2-4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Отже, розмір заборгованості відповідача з інфляційних втрат від несвоєчасно сплачених грошових коштів за період з 01.11.2017 року по 30.11.2018 року складає 4859,92 грн., виходячи з такого розрахунку: жовтень 2017 року: інфляційні втрати 83,07 грн. = 41537,94 грн. (заборгованість) Х 100,2% (індекс інфляції за жовтень 2017 року) : 100% - 41537,94 грн. (заборгованість); листопад 2017 року: інфляційні втрати 373,84 грн. = 41537,94 грн. (заборгованість) Х 100,9% (індекс інфляції за листопад 2017 року) : 100% - 41537,94 грн. (заборгованість); грудень 2017 року: інфляційні втрати 415,38 грн. = 41537,94 грн. (заборгованість) Х 101,0% (індекс інфляції за грудень 2017 року) : 100% - 41537,94 грн. (заборгованість); січень 2018 року: інфляційні втрати 623,07 грн. = 41537,94 грн. (заборгованість) Х 101,5% (індекс інфляції за січень 2018 року) : 100% - 41537,94 грн. (заборгованість); лютий 2018 року: інфляційні втрати 373,84 грн. = 41537,94 грн. (заборгованість) Х 100,9% (індекс інфляції за лютий 2018 року) : 100% - 41537,94 грн. (заборгованість); березень 2018 року: інфляційні втрати 456,92 грн. = 41537,94 грн. (заборгованість) Х 101,1% (індекс інфляції за березень 2018 року) : 100% - 41537,94 грн. (заборгованість); квітень 2018 року: інфляційні втрати 332,30 грн. = 41537,94 грн. (заборгованість) Х 100,8% (індекс інфляції за квітень 2018 року) : 100% - 41537,94 грн. (заборгованість); травень 2018 року - липень 2018 року інфляційні втрати відсутні; серпень 2018 року: інфляційні втрати 789,22 грн. = 41537,94 грн. (заборгованість) Х 101,9% (індекс інфляції за серпень 2018 року) : 100% - 41537,94 грн. (заборгованість); вересень 2018 року: інфляційні втрати 706,14 грн. = 41537,94 грн. (заборгованість) Х 101,7% (індекс інфляції за вересень 2018 року) : 100% - 41537,94 грн. (заборгованість); жовтень 2018 року: інфляційні втрати 706,14 грн. = 41537,94 грн. (заборгованість) Х 101,7% (індекс інфляції за жовтень 2018 року) : 100% - 41537,94 грн. (заборгованість). Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 4859,92 грн. Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд відзначає наступне. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день винесення рішення, який підлягає стягненню на користь позивача, суд, виходячи з позовних вимог, вважає, що розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, і до дня, коли позивачу було сплачено нараховану, але не виплачену заробітну плату в повному обсязі, тобто за період з 01.11.2017 року по 31.10.2018 року, включно, в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Середньогодинна заробітна плата позивача [PERSON] становить 33,15 грн., а середньомісячне число робочих годин - 171,8 год., що підтверджується копією довідки ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» № 37492 від 08.11.2018 року Загальна кількість робочих годин за період з 01.11.2017 року по 31.10.2018 року, включно, становить 2061,6 год., яка складається за 12 повних місяців затримки з листопада 2017 року по жовтень 2018 року (171,8 год. х 12 місяців = 2061,6 год.). Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 68342,04 грн. (визначається шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 33,15 грн. х 2061,6 год. = 68342,04 грн.). Аналізуючи вищенаведений розрахунок, суд відзначає, що стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 68342,04 грн., оскільки цей розрахунок зроблений відповідно до Порядку з урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Отже, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині, стягнувши з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.11.2017 року по 31.10.2018 року, визначену без утримання податків й інших обов'язкових платежів, в розмірі 68342,04 грн. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Враховуючи, те що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Аналізуючи вищенаведені норми права у сукупності з доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачу [PERSON] була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала у невиплаті їй належних сум заробітної плати. Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» моральної шкоди в розмірі 5000 грн. підлягає задоволенню, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у невиплаті заробітної плати в порядку і строки, встановлені чинним законодавством, призвело до моральних страждань, втрати нею нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні характер порушення прав позивача, значне погіршення його матеріального стану, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після невиплати заробітної плати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, розрахований пропорційно сумі задоволених позовних вимог, в розмірі 838,02 грн. Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн. за майнову вимогу про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат за подання до суду такої позовної заяви.

Outcome: partial