Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Представник позивача адвокат Рудика С.Ю. в судовому засіданні позов підтримала, зменшила розмір позовних вимог та просить суд стягнути з приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі - ПрАТ «Рівнеазот») на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 35831,86 грн, а також 5000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що [PERSON] працював на посаді начальника зміни цеху водопостачання і каналізації ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час - ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 1304-ВК від 04 травня 2017 року був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні [PERSON] з роботи 15 травня 2017 року йому не були виплачені заробітна плата за січень-травень 2017 року та вихідна допомога на загальну суму 49478,63 грн. Зазначені кошти у повному обсязі були виплачені позивачу лише 27 вересня 2017 року. Посилаючись на вимоги статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 травня 2017 року по 27 вересня 2017 року, тобто по день проведення остаточного розрахунку. В обґрунтування позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди посилається на те, що несвоєчасний розрахунок при звільненні призвів до негативних наслідків для позивача, який з вини відповідача залишився без роботи та без будь-яких засобів до існування. До негативних наслідків відносить: стрес та переживання, пошуки іншої роботи, зміни у способі життя - необхідність звернення за захистом своїх прав, почуття безпомічності, зневіру у законність та справедливість, втрату душевної рівноваги, спокою, постійне перебування у напрузі, переживання за матеріальний стан сім'ї у зв'язку з втратою роботи. Завдану відповідачем моральну шкоду оцінює у 5000 грн. Представник ПрАТ «Рівнеазот» Никонець Д.А. в судовому засіданні позов [PERSON] не визнав і у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди просить суд відмовити. На заперечення позовних вимог посилається на відсутність вини відповідача щодо несвоєчасного виконання своїх зобов'язань перед позивачем по виплаті заробітної плати. Вказує на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, що обумовлюється наявністю заборгованості РОВКП ВКГ «Рівнеоблводоканал» перед ПрАТ «Рівнеазот» за утримання очисних споруд, призупинення дії антидемпінгових мит на імпорт російських добрив Міжвідомчою комісією з міжнародної торгівлі тощо. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими та доведеними, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді начальника зміни цеху водопостачання і каналізації ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час - ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 1304-ВК від 04 травня 2017 року позивач був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні [PERSON] з роботи 15 травня 2017 року йому не були виплачені заробітна плата за січень-травень 2017 року та вихідна допомога на загальну суму 49478,63 грн. Зазначені кошти у повному обсязі були виплачені позивачу лише 27 вересня 2017 року. Вказані обставини сторонами визнаються і, крім того, підтверджуються дослідженими по справі письмовими доказами. Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз'яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За встановлених по справі обставин суд визнає обґрунтованими та доведеними позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України у розмірі 35831,86 грн. При цьому суд враховує, що відповідачем не оспорюється розмір суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розрахований позивачем у відповідності до вимог статті 117 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Що стосується вини відповідача, суд враховує, що саме на відповідача покладається обов'язок доведення відсутності вини у затримці розрахунку при звільненні. Натомість, відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що невиплата позивачу при звільненні всіх належних йому сум мала місце не з вини відповідача. Посилання представника відповідача на те, що ПрАТ «Рівнеазот», порушуючи строки розрахунку зі звільненими працівниками, діє у стані крайньої необхідності, суд визнає недоречним. Вчинення дій у стані крайньої необхідності передбачає вчинення їх для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода. Обставини, які б свідчили про дій відповідача у стані крайньої необхідності представником відповідача не наведені і судом такі обставини не встановлені. Відповідно до вимог частини другої статті 214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-76цс14) та у постанові від 23 грудня 2015 року (справа № 6-837цс15). Що стосується позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, то ці вимоги суд визнає безпідставними та недоведеними, а тому вони задоволенню не підлягають. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд враховує, що позивач належними та достатніми доказами не довів ні самого факту заподіяння йому моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Позивач не довів наявності моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, а також наявності чи необхідності його додаткових зусиль для організації свого життя. Не зазначив позивач і того, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Outcome: partial