Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Представник позивача АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» звернувся до суду з позовною заявою шляхом направлення поштою, яка надійшла на адресу суду 25.01.2019 року, просив суд: стягнути з [PERSON] на користь АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» заборгованість у сумі 111 217,12 грн.; стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1762 грн. В обґрунтування пред`явлених вимог вказав, що 30.04.2013 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] було укладено кредитний договір [NUMBER], за умовами якого він отримав кредит у сумі 15521,50 грн. 19.07.2016 ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «Перший український міжнародний банк» та є правонаступником усіх його прав та зобов`язань. Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 23.07.2019 складає 128060 грн., з яких 25158,54 грн. - заборгованість за кредитом, 37191,28 грн. - заборгованість за процентами, 65710,18 - штрафні санкції., яку представник позивача просив суд стягнути з нього в примусовому порядку. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, 04.04.2019 року представник відповідача [PERSON] подала відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог (т.1 а.с.39-43). У відзиві вказано, що 30.04.2013 року [PERSON] прийняв пропозицію «Банк Ренесанс Капітал» укласти договір карткового рахунку та договору страхування, одночасно підписав Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків. У позовній заяві за зазначено, що заборгованість [PERSON] становить 111 217,12 грн., зокрема складається з 10 859,79 грн. - заборгованість за комісією. Здійснення відповідачем переказу платежів з метою погашення кредиту є дією на користь банку, а відтак не може вважатись послугою в розумінні ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку із чим встановлення банком сплати комісії за дану операцію суперечить ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Обслуговування кредиту є супутньою послугою і встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача та ін..) є протиправним, тому стягнення щомісячної комісії за обслуговування кредиту в розмірі 2% суперечить вимогам чинного законодавства. Отже, п. 2.5 Пропозиції укласти договір карткового рахунку та договору страхування, яким встановлено розмір комісії за обслуговування овердрафту 2% є нікчемним. У позивач відсутні підстави вимагати сплати 10 859,79 грн. заборгованості за комісією. Більш того, всі кошти, котрі позивачем були зараховані в рахунок сплати комісії за обслуговування овердрафту повинні бути перераховані на погашення кредитного зобов`язання. Звертає увагу суду на першої інстанції на неспіврозмірно великий розмір нарахованої пені 92 919,75 грн. по відношенню до розміру виставленої заборгованості по тілу кредиту 7 437,58 грн. Так, розмір пені перевищує розмір виставленої заборгованості по тілу кредиту в 12,5 разів (92 919,75 грн./7437,58). Передбачається, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Також, відповідач має на утримання двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [INFO] сім`ю [PERSON] спіткала трагедія та вони втратили першу дитину, [INFO] помер його двоюрідний брат, а в листопаді 2018 року помирає дружина брата. Після їх смерті залишились сиротами троє дітей та відповідач не міг залишився байдужим з приводу майбутньої долі своїх племінників та розпочав збирати пакет документів для оформлення опіки над ними. До теперішнього часу триває збір документів необхідних для встановення для опіки над племінниками, котрі залишились сиротами. З урахуванням викладених обставин справи вважають, що розмір пені підлягає зменшенню до 1000 грн. Належних та допустимих доказів виникнення заборгованості у відповідача в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» до суду не надавав. Позивачем не надано виписку, ні розрахунок заборгованості. Також, існує суперечність розміру заборгованості, зазначеної в позовній заяві станом на 14.12.2018 року в розмірі 111 217,12 грн. та в письмовій вимозі - 29048,16 грн. станом на 21.03.2017 року. Незрозуміло як розмір заборгованості зумів збільшитись майже в чотири рази . Більш того, отримати відповідь на дане питання не можливо, у зв`язку із не наданням ні виписки, ні розрахунку заборгованості. Також, встановлено різниця розміру отриманого кредиту, зазначеного в позовній заяві 15 521,50 грн. в той час як п. 2.3 Пропозиції укласти договір 15000 грн. та встановити у зв`язку із чим виникла така розбіжність незрозуміло. Тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 01.03.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (т.1 а.с.34). Ухвалою суду від 04.04.2019 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування доказів у ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» (т.1 а.с. 67-68). В судове засіданні представник позивача не з`явився, надав письмову заяву про в якій позовні підтримав в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти задоволення пред`явленого позову в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві. Також надала письмову заяву, в якій вказала, що банк не довів належними та допустимими доказами укладення Договору карткового рахунку № [NUMBER] з [PERSON] . Так, відкриття [PERSON] карткового рахунку має підтверджуватись заявою (або в даному випадку Пропозицією) із зазначеною датою відкриття та номером рахунку. Відповідно вимог Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням видача [PERSON] платіжної мала супроводжуватись укладенням окремого договору із зазначенням в ньому реквізитів (типу, номера, строку дії, реквізитів, які дозволяють ідентифікувати держателя карти), що дозволило б пов`язати їх з держателем з Договором банківського рахунку, укладеним з [PERSON] , а також рахунком, відкритим доля [PERSON] відповідно до такого договору. Жодним документом не підтверджується факт відкриття [PERSON] карткового та видачі платіжної картки. Більш того, не надано доказів отримання останнім кредитних коштів. Також, банком не доведені підстави стягнення неустойки. Крім того, наявні суперечності щодо зазначення розміру процентів у розрахунку заборгованості та у позові. У випадку якщо суд дійде висновку про наявність договору, то просила застосувати строки позовної давності. Дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, враховуючи позицію сторін та їх представників, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 30.04.2013 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] був укладений кредитний договір № [NUMBER] та договір страхування, шляхом підписання пропозиції укласти договір (оферти). За умовами укладеного договору [PERSON] видано кредит у вигляді встановленого кредиту 15000 грн., зі сплатою 36% річних та строком користування 24 місяці. згідно з ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору та свобода підприємницької діяльності, які не заборонені законом. Відповідно до ч.1 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. За змістом ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, обов`язкові відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.630 ЦК України договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу. Згідно з ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У силу вимог ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Так, істотними умовами кредитного договору, які регламентовано ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Зі змісту оспорюваного кредитного договору [NUMBER] від 30.04.2013 року вбачається, що в ньому визначено істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначені суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, порядок повернення. Позичальник [PERSON] погодився на укладення договору саме такого змісту та на запропонованих банком умовах, про що свідчить підписання ним заяви без будь-яких зауважень чи заперечень. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] підписав Пропозицію укласти договір (оферта) (а.с.9), Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків (а.с.10-11), отже слід виходити з того, що сторони - Банк і [PERSON] у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, при укладенні оспорюваного кредитного договору з боку АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» виконано вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Більш того, представник відповідача у заяві про застосування строків позовної давності вказувала, що мало місце укладенням кредитного договору між [PERSON] та ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» 30.04.2013 року. Враховуючи, що вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов`язків за угодою, є виконанням угоди, суд приходить до висновку про дійсність укладення між сторонами кредитного договору із погодженням всіх його істотних умов, з дотриманням вимог законодавства України, у тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», а тому доводи представника відповідача про недійсність договору є неспроможними. 19.07.2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилось шляхом приєднання до ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк», який став правонаступником усіх прав та зобов`язань ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та на баланс якого була передана заборгованість за кредитним договором. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] підписав Пропозицію укласти договір (оферта) (а.с.9), Загальні умови договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків (а.с.10-11), отже слід виходити з того, що сторони - Банк і [PERSON] у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. ПАТ Банк «Ренесанс Капітал» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором 10.05.2017 року банк направив письмову вимогу (повідомлення) [PERSON] за адресою його місця проживання з вимогою погасити наявну заборгованість (т. 1 а.с.11-12). Згідно з довідки про стан та історію заборгованості [PERSON] заборгованість за договором станом на 14 грудня 2018 року складає 111 217,12 грн., з яких: 7437,58 грн. - заборгованість за кредитом, 11087,20 грн. - прострочена та поточна заборгованість за комісією, 92919,75 грн. - неустойка за порушення зобов`язань по кредиту (т.1 а.с. 15). При цьому згідно розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором (т.2 а..с 134-136) заборгованість за сумою кредиту становить 111 217,12 грн., з яких : просторочена заборгованість за кредитом - 7437,58 грн.; прострочена та поточна заборгованість за процентами - 11087,20 грн. (10859,79 + 227,41); прострочена заборгованість за комісією - 0 грн.; неустойка - 92 919,75 грн. Перевіряючи обґрунтованість заявленого позивачем розміру заборгованості, суд виходить з доведеності розміру заборгованості за тілом кредиту - 10 279,34 грн. та процентами - 10859,79 грн., оскільки наданий розрахунок (т. 2 а.с. 134-136) вважає належним та обґрунтованим, однак не може погодитись із іншими складовими такої заборгованості, зокрема, розміром заборгованості по процентам, з огляду на наступне. Щодо вимоги про стягнення штрафних санкцій. За приписами ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з позовної заяви Банком заявлена вимога про стягнення 92919 грн. 75 коп. неустойки за порушення зобов`язань по кредиту, при цьому у позові зроблено посилання на ст.549 ЦК України і п.6.2 Розділу 2 Загальних умов кредитування, відкриття та ведення рахунків. Статтею 549 ЦК України визначено зміст поняття неустойки (штраф і пеня). У пункті 6.2 Загальних умов … встановлена відповідальність позичальника за прострочення сплати кредиту, процентів, комісії у виді штрафу у розмірі 10% за кожен випадок прострочення. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З урахуванням ст.2 ЦПК України щодо загальних засад та завдань цивільного судочинства та п.4 ч.5 ст.12 ЦПК України відносно обов`язку суду сприяти сторонам в здійсненні їхніх прав, застосовуючи положення ч.3 ст.551 ЦК України суд вправі зменшити розмір неустойки (пені) як цивільно-правової відповідальності боржника за умови, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, на чому також акцентує увагу Верховний Суд України в постанові від 03.09.2014 року у справі №6-100цс14. В розумінні ч.3 ст.551 ЦК України істотними обставинами можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Згідно п.27 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч.2 ст.625 ЦК України та мають іншу правову природу. В ході судового розгляду встановлено, що розмір основного збитку, завданого відповідачем, становить 18524,78 грн. (з розрахунку: 7437,58 грн. тіло кредиту + 11087,20 грн. відсотки), в той час як заборгованість за пенею, нарахованою за прострочення виконання [PERSON] кредитних зобов`язань станом на 14.12.2018 року складає 92919,75 грн. Таким чином, очевидним є те, що заявлений позивачем розмір пені є неспівмірним з розміром основного збитку, завданого відповідачем і не відповідає визначеним п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509, ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам конституційного принципу верховенства права, що також передбачено в абз.2 п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року у справі №7-рп/13. Враховуючи встановлену неспівмірність, розмір основного збитку, рівень виконання позичальником своїх зобов`язань перед АТ «ПУМБ», суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення ч.3 ст.551 ЦК України та зменшити розмір пені до 19 000 грн., що кореспондується з позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 04.11.2015 року у справі № 6-1120цс15, від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14. Відповідно до положень абз.3 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на 10.03.2013 року кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Статтею 55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року за № 168, який діяв на момент спірних правовідносин: «Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь за дії, які банк здійснює на власна користь (ведення справи, договори, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо)». У кредитному договорі, що укладений 13.04.2013 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» і [PERSON] , встановлений обов`язок позичальника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитного ліміту, проте не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу і не дивлячись на це, нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, не звертаючи уваги на те, що саме такі умови призводять до зміни у витратах позичальника, що є незаконним в силу частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки недійсність умови кредитного договору, якою встановлена плата за обслуговування кредиту (комісія) без визначення її змісту, прямо передбачена законом (абз.3 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»), то вимога Банку про стягнення комісії ґрунтується на нікчемній умові договору (ч.2 ст.215 ЦК України), у зв`язку з чим не може бути задоволена саме відповідно до позовних вимог. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 04.09.2019 року при розгляді справи № 553/4163/15-ц. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов?язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд звертає увагу, що у розрахунку заборгованості наданому на запит суду комісія взагалі не нарахована. У силу положень статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання. За змістом статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша стаття 1048 ЦК України). Відповідно до статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, судом встановлено, що відповідач звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності до вимог банку. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частиною другою статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно із статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 розділу II умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле МОНТН). За умовами договору, укладеного між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» і [PERSON] , строк користування овердрафтом та Договору страхування 24 місяці. Згідно лицьової сторони картки строк дії картки 04/15 року. Таким чином, строк дії картки закінчився у квітні 2015 року. Стосовно нарахованих АТ «ПУМБ» процентів за користування кредитом, суд виходить з наступного. У відповідності до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах від 07.09.2016 року у справі №6-1412цс16 та від 09.08.2017 року у справі № 6-2322цс16, після закінчення строку дії договору стягнення процентів за користування кредитом здійснюється за ставкою, встановленою договором, яка застосовується після спливу визначеного у договорі строку повернення кредиту, а якщо це не передбачено умовами договору, то визначення розміру процентів здійснюється на рівні облікової ставки Національного банку України відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України. Окрім того, підлягають застосуванню положення ст.625 ЦК України, яка регламентує відповідальність позичальника за неналежне виконання грошового зобов`язання. Однак, в обох випадках, проаналізованих Верховним Судом України із наведенням правових висновків, мало місце пред`явлення банком позову після сплину строку дії кредитного договору, але виключно в межах строку позовної давності, який в даному випадку є визначальним для стягнення процентів за користування кредитом та застосування до позичальника відповідальності за ст.625 ЦК України в поєднанні зі стягнення процентів за ст.1048 ЦК України. Враховуючи те, що строк дії кредитного договору від 30.04.2013 року сплинув у квітні 2015 року, пролонгація його сторонами не здійснювалась, в той час як АТ «БАНК РЕНЕСАНС КАПІТАЛ» звернувся до суду з позовом 28.01.2019 року, тобто зі сплином більше 3-х років з пропуском строку давності, про застосування якого заявлено відповідачем, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин вказаної вище правової позиції Верховного Суду України в порядку ст.360-7 ЦПК України та нарахування процентів за користування кредитом за подвійною обліковою ставкою НБУ із застосуванням до позичальника наслідків порушення кредитно-договірних зобов`язань, передбачених ст.625 ЦК України, про що відповідних вимог банком також не заявлялось. Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Оскільки сплив позовної давності за кредитним договором до основного зобов`язання (тіла кредиту, процентів, комісії), про що заявлено відповідачем, визначає і застосування позовної давності до нарахованої банком пені, який пропущено АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», а вимоги про його поновлення позивачем не заявлялось, доказів перевипуску нової картки та продовження строку дії договору позивачем не суду надано, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем у справі, перебіг якого почався після закінчення дії кредитного договору і сплив через три роки, що за змістом статей 266, 267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того суд звертає увагу на те, що самостійне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором не є дією відповідача про визнання ним свого боргу і відповідно не може бути підставою для переривання строку позовної давності. За даних обставин суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позовних вимог АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» у зв`язку із пропущенням строків позовної давності. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно ст.141 ЦПК України, суд враховує відмову в задоволенні позовних вимог, у зв`язку з чим вважає за необхідне понесені позивачем витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed