Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

Представник за дорученням адвокат [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 14 вересня 2007 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від вказаного шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO]. 20.12.2012 року шлюб між ними було розірвано за рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька. На теперішній час спільно не проживають. Після розірвання шлюбу неповнолітня донька залишилася проживати разом з нею та знаходиться на її утриманні та вихованні. Відповідач навпаки участі в вихованні дитини не приймає, життям та здоровям не цікавиться. Після початку подій на сході України, позивач разом з неповнолітньою дитиною вимушена систематично виїжджати та в'їжджати у зону АТО, крім того відповідач не бажає надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон, тому позивач звернулась з відповідним позовом до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та обставини викладені в позові. Просять суд постановити рішення про надання дозволу на виїзд дитини до Російської Федерації, на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територія проведення антитерористичної операції), тимчасово окуповану територію України (АР Крим), терміном до 31 грудня 2019 року, що буде достатнім для відпочинку та оздоровлення їх спільної дитини. Крім того, [PERSON], додала, що з 2013 року вона розлучена з відповідачем, а з 2017 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Також мається рішення суду про стягнення аліментів від 11.12.2012 року, деякий час відповідач платив аліменти, проте на даний час припинив. У Російській Федерації проживають батьки в м. Геленджик, Краснодарського краю, в м. Донецьк, проживає її рідна сестра [PERSON], а в АР Крим хоче поїхати з метою оздоровлення дитини. З відповідачем після розлучення неприязні стосунки, тому він не дає своєї згоди на виїзд. До того ж, рішенням суду від 11 травня 2016 року, їй вже надавався дозвіл для виїзду її дитини без згоди батька. Вирішити іншим шляхом дане питання не може, тому звернулася з даним позовом до суду. Відповідач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не інформував, відзив на поданий позов не надав в установлені строки, тому суд розглядає справу на підставі наявних доказів у справі, у відсутності відповідача та постановляє заочне рішення за згодою позивачки та її представника. Заслухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі знаходились у шлюбі, зареєстрованому 14.09.2007 року. Від вказаного шлюбу 01.09.2009 року у них народилася донька [PERSON], [INFO]. У відповідності до свідоцтва про народження серії [NUMBER], батьком дитини записаний відповідач по справі [PERSON]. 20.12.2012 року шлюб між ними було розірвано за рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька. Судом встановлено, що після припинення стосунків між позивачем та відповідачем по справі неповнолітня донька залишилася проживати разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, жодних зв'язків не підтримує. З матеріалів справи також вбачається, що позивач зареєстрована у м. Новоазовську, Донецької області, тобто у населеному пункті, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження відповідно до Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) та вимушена систематично виїжджати та в'їжджати у зону АТО для вирішення соціально-побутових питань. У позивача є можливість та необхідність вивозити дитину за кордон до Російської Федерації та на території Луганської та Донецької областей, які тимчасово непідконтрольні Україні, для перебування у родичів, а також до АР Крим, яка тимчасово окупована, для відпочинку і оздоровлення дитини в морській кліматичній зоні і розширення її кругозору. На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий багаторазовий виїзд дитини за кордон, а саме до Російської Федерації, а також на території Луганської та Донецької областей та АР Крим строком до 31.12.2019 року. У звязку з цим суд зазначає. Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обовязках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України, Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Крім того, у відповідності до приписів п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27.01.1995 р.№ 57. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій належать до тимчасово окупованої території України. Відповідно до ч. 1ст. 10 зазначеного Закону, громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду - виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Пунктом 3 Порядку вїзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року № 367 передбачається В'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57. Виїзд з тимчасово окупованої території України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини у супроводі одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників чи в супроводі інших осіб, уповноважених одним із батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон та на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон або на тимчасово окуповану територію вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу, прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Таким чином, позовні вимоги щодо багаторазового виїзду дитини за кордон, а саме до 31 грудня 2019 задоволенню не підлягають, оскільки надання згоди за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини без згоди батька за кордон суперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично можуть позбавити батька дитини брати участь у вихованні та спілкуванні з донькою. В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом. Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон до Російської Федерації та безперешкодного пересуватися по території Луганської та Донецької областей, які тимчасово непідконтрольні Україні та по території АР Крим, яка тимчасово окупована, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, відповідач не надав відзиву, що унеможливлює суд з'ясувати його думку по заявленому позову, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог частково в частині надання дозволу на виїзд та в'їзд та безперешкодне пересування по території тимчасово непідконтрольної Україні та тимчасово окупованої території без згоди та супроводу батька. З огляду на викладене, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, вимоги позову, суд вважає підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial