Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 30.10.2007р. між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», та [PERSON] укладено кредитний договір №МL-006/1699/2007, за умовами якого останньому було надано кредит у сумі 100 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] , [PERSON] 30.10.2007р. укладено договір іпотеки №PCL-006/1699/2007, на підставі якого останні передали в іпотеку банку квартиру за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2014р., частково скасованим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2014р., з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 99 515,89 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 182 006,35 грн., заборгованість по процентам у сумі 12 291,26 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 145 990,23 грн. та заборгованість по пені 500 000,00 грн. На даний час зобов`язання за кредитним договором так і невиконані, у зв`язку із чим, позивач з метою погашення заборгованості за цим договором просить звернути стягнення на квартиру шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності /незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження». 20.02.2019р. відкрито провадження у даній справі та відповідно до приписів ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами загального позовного провадження. Не погоджуючись із вказаним позовом, представник [PERSON] подав відзив на позовну заяву, де зазначив наступне. Відповідно до п.1.9.1 кредитного договору, незважаючи на інші положення цього договору банк має право вимагати дострокового виконання боржником своїх зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання боржником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов`язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7. та ст.3 цього договору) чи іншими укладеними з банком договорами та/або документів забезпечення (надалі-вимога). При цьому зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги. У зв`язку із порушенням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором банк надіслав останньому 04.04.2013р. (дата надіслання підтверджується поштовим штемпелем на конверті) досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 02.04.2013р. Надалі, 24.05.2013р. банк повторно надіслав [PERSON] (дата надіслання підтверджується поштовим штемпелем на конверті) досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 16.05.2013р. Таким чином, строк виконання зобов`язань за кредитним договором був змінений Позивачем на 04.04.2013р. з дати відправлення першої вимоги. Тому, право пред`явити вимогу про звернення стягнення на квартиру виникло у банку ще у 2013 році. Проте, позовна заява про звернення стягнення на квартиру подана Позивачем лише у 2019 році, тобто після спливу трирічного строку позовної давності. Тому в задоволенні позову має бути відмовлено. У відповідь на відзив, представник ТОВ «ОТП Факторинг України» зазначив, що відповідач безпідставно просить застосувати позовну давність до позовних вимог, оскільки цей строк зупинявся Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та переривався поданням банком позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Представник [PERSON] у запереченні на відповідь на відзив вказав, що дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не позбавляла банку права звернутися до суду за захистом свого порушеного права шляхом звернення стягнення на квартиру, а отже не могла зупиняти перебіг позовної давності за вказаними вимогами. Щодо переривання перебігу позовної давності пред`явленням банком позову до [PERSON] про стягнення заборгованості, то звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за кредитним договором є різними способами захисту порушеного права. Тому звернення особи до суду з вимогою про захист свого права в один із цих способів не перериває перебігу позовної давності до вимог про захист порушеного права у інший спосіб. [PERSON] своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву не скористалась. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив в адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні заявлених вимог, застосувавши наслідки пропуску строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав. Вислухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши надані докази та надавши їм відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено, і не заперечується сторонами, що 30.10.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір №МL-006/1699/2007, який складається з двох частин та які нероздільно пов`язані між собою. Згідно п.п. 2-3 частини № 1 Кредитного договору позичальнику надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти, на купівлю автомобіля, у сумі 100 000 доларів 00 центів США, а [PERSON] зобов`язався повернути отримані кошти до 30.10.2022р. і сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 5,99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщенні в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 30.10.2007р. між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] , [PERSON] укладено договір іпотеки №PCL-006/1699/2007, на підставі якого останні передали в іпотеку банку квартиру за адресою: [ADDRESS] . На підставі Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010р. Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за Кредитними договорами, перелік яких міститься у Додатку № 1 до цього Договору. При цьому, згідно витягу з зазначеного Додатку №1 позивач набув права вимоги за Кредитним договором № МL-006/1699/2007. Також, 05.11.2010р. між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до якого банк передав фактору сукупність прав за договорами забезпечення, у тому числі за договором іпотеки №PCL-006/1699/2007 від 30.10.2007р. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.09.2014р. по справі №761/21397/13-ц частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вирішено стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по кредиту у сумі 99 515 доларів 89 центів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить - 1 182 006 грн. 35 коп., заборгованість по процентах у сумі 12 291 долар 26 центів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить - 145 990 грн. 23 коп., пеню у розмірі 80 000 грн. 00 коп. та судові витрати у сумі 3 654 грн. 00 коп., а разом у сумі 1 411 650 грн. 58 коп. В іншій частині позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2014р. рішення суду першої інстанції скасовано в частині визначення розміру до стягнення пені та прийняте нове, яким з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» стягнуто пеню у розмірі 500 000 грн. 00 коп. У зв`язку із тим, що зобов`язання за кредитним договором на даний час не виконані, позивач просить у рахунок погашення боргу звернути стягнення на іпотечне майно квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 1 статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Так, відповідно до п. 2.1. договору іпотеки, іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо сплати боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у таких строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеним протягом терміну його дії. Пунктом 6.1. договору іпотеки встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити такі вимоги, зокрема, всі боргові зобов`язання, не сплачені боржником. Відповідно до підпункту «А» пункту 6.2. договору іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої з таких обставин, зокрема, несплата боржником іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку як встановлено у кредитному договорі. Отже, договором іпотеки передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Відповідно до п.1.9.1 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боржником своїх зобов`язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання боржником та/або поручителем та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов`язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених п.2.3.7. та ст.3 цього договору) чи іншими укладеними з банком договорами та/або документів забезпечення (надалі-вимога). При цьому зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом тридцяти днів з дати отримання позичальником відповідної вимоги. Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором, Позивач надіслав останньому 04.04.2013р. досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 02.04.2013р. 24.05.2013р. позичальнику було надіслано досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором повторно. У вказаних вимогах кредитором висунуто вимогу дострокового виконання боргових зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з дати отримання цієї вимоги, шляхом сплати на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» наступних сум: залишок заборгованості за кредитом: 99 515,89 USD; суму відсотків за користування кредитом - 13 295,60 USD. Отже, направивши боржнику досудову вимогу в порядку визначеному умовами кредитного договору, фактично змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором на 04.04.2013р. За приписами ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Таким чином, оскільки строк виконання зобов`язань за кредитним договором настав 04.05.2013р., то починаючи від цієї дати позивач мав право пред`явити вимогу до відповідачів про звернення стягнення на іпотечне майно. Натомість, із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду 04.02.2019р. тобто після спливу строку загальної позовної давності тривалістю у три роки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №357/9126/17-ц (провадження № 61-36495св18). Так, в цій постанові Верховний Суд зазначив, що пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання. У справі, яка є предметом перегляду, позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі). Установивши, що банк, пред`явивши 08 лютого 2010 року боржнику і поручителю досудову вимогу про дострокове повернення всього боргу за кредитним договором та посилаючись на пункт 1.9 кредитного договору, вимагав достроково, через 30 днів із моменту одержання повідомлення, виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі, змінив строк виконання основного зобов`язання, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пропущено строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки позивач міг пред`явити позов до іпотекодавця, починаючи від дати невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання (тридцять перший день після отримання вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі - 11 березня 2010 року) протягом трьох років (до 11 березня 2013 року), проте до суду звернувся з позовом у жовтні 2015 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Доводи Позивача щодо переривання перебігу позовної давності пред`явленням позову до [PERSON] про стягнення заборгованості судом не приймаються з огляду на наступне. Частиною 1 статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За приписами ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі. Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частини 2 статті 1048 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із частиною 2 статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Разом з тим, звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за кредитним договором є різними способами захисту порушеного права. Так, Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №357/9126/17-ц зазначив, що звернувшись до суду із позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості у серпні 2012 року, який розглянутий судом по суті, банк перервав строк позовної давності у спорі з відповідачем щодо погашення останньою спірної кредитної заборгованості, а тому при зверненні у жовтні 2015 року до суду із позовом у цій справі щодо тієї ж суми кредитної заборгованості, але шляхом вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, банк пропустив строк позовної давності, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги. Таким чином, звернення до суду із позовної заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором не перериває перебіг позовної давності щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.ч.2, 3ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач після переривання перебіг позовної давності починається заново Як вбачається з копії позовної заяви банку до [PERSON] про стягнення заборгованості, доданої відповідачем до відзиву на позовну заяву банк звернувся із позовом до суду 15.08.2013р. Суд має звернути увагу на те, що навіть якщо строк позовної давності за твердженням позивача переривався пред`явленням позову про стягнення заборгованості, то останній, після переривання почав свій перебіг 16.08.2013р. та сплив 16.08.2016р. Таким чином, позовна заява про звернення стягнення на іпотечне майно у будь-якому випадку подана Позивачем із пропуском строку позовної давності. Доводи позивача щодо зупинення перебігу позовної давності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд відхиляє, оскільки останній не перешкоджав Позивачу звернутися до суду за захистом свого порушеного права шляхом звернення стягнення на квартиру. Так, як вбачається із копії рішення Московського райнного суду м.Харкова від 19.04.2018р., доданого представником [PERSON] до заперечень, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» звертався в аналогічних правовідносинах до суду щодо звернення стягнення на іпотечне майно. Вказаним рішенням позовну заяву задоволено, звернуто стягнення на іпотечне майно та відстрочено виконання рішення до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, згідно із частини 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до пункту 4 статті 2 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Положеннями ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що іпотечне майно є єдиним житлом відповідачів та останнє використовується для їх постійного проживання у ньому. У зв`язку із цим, суд позбавлений можливості встановити поширення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на іпотечне майно. За вимогами ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Беручи до уваги, що такі заяви було зроблено представником відповідачів наявні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 267 ЦК України. З огляду на вищенаведене, суд вважає за можливе відмовити у задоволенні заявлених вимог. За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи і серед іншого, витрати на правову допомогу. Судовий збір, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Так, представник відповідачів просить суд стягнути з позивача на користь [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн. Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, як це визначено ч. 3 ст. 141 ЦПК України, суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. За ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як вбачається із матеріалів справи, 04 червня 2019 року між [PERSON] та Адвокатським об`єднанням «Шенлі» було укладено договір про надання правничої допомоги №47, відповідно до якого останній здійснює представництво інтересів Відповідача у суді за вказаним позовом Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг) (а.с.), Адвокатське об`єднання «Шенлі» надало [PERSON] послуги з підготовки та подання відзиву на позовну заяву, підготовки та подання заперечень та послуги з представництва у судових засіданнях (22 серпня 2019 року, 13 грудня 2019 року, 29 січня 2020 року, 3 листопада 2020 року) на загальну суму 13 085 грн. 00 коп., що підтверджується копіями квитанцій до прибуткового касового ордеру. Разом з тим, відповідно до п.5.1 Договору №47 про надання правничої допомоги від 04 червня 2019 року, вартість послуг (винагорода) Адвокатського об`єднання «Шенлі» становить 30 000 грн. 00 коп. Пунктом 5.4 договору про надання правничої допомоги передбачено, що залишок винагороди, визначеної в п.5.1. (за вирахуванням коштів, сплачених відповідно до п.5.2., п.5.3. даного договору) клієнт зобов`язаний сплатити адвокатському об`єднанню протягом трьох днів після набрання чинності рішенням суду по справі. У п.5.25. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. по справі №904/4507/18 зазначено, за умовами пункту 4.2 додаткової угоди № 2 від 28 вересня 2018 року в разі якщо буде досягнуто мету представництва (прийнято судове рішення про стягнення з ТОВ «БІО ЕКСПОРТ» заборгованості у повній сумі та штрафних санкцій), клієнт додатково сплачує адвокату гонорар в розмірі 5 000 грн. у п.5.46. вказаної постанови зазначено, що відмовляючи у задоволенні заяви про розподіл витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000,00 грн, передбаченому пунктом 4.2 додаткової угоди №2 від 28 вересня 2018 року, суди не врахували, що відповідна сума, обумовлена сторонами до сплати у твердому розмірі під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат, не навели доводів та доказів нерозумності цих витрат, їх неспівмірності з ціною позову, складністю справи та її значенням для позивача. При цьому загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором, складає 12 000 грн, що не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Отже, оскільки п.5.4. договору про надання правничої допомоги, обумовлено що залишок винагороди, визначеної в п.5.1. (за вирахуванням коштів, сплачених відповідно до п.5.2., п.5.3. даного договору) клієнт зобов`язаний сплатити адвокатському об`єднанню протягом трьох днів після набрання чинності рішенням суду по справі, то вказані кошти належать до судових витрат та підлягають стягненню. Як вбачається з матеріалів справи, загальна площа іпотечної квартири, що складається із трьох кімнат та розташована у місті Києві, - 88,00 кв.м. Як свідчить скріншот сайту «Фото нерухомість», наданий представником відповідача, вартість двокімнатної квартири площею 52,00 кв.м. на цій же вулиці може становити 64 000,00 доларів США. За таких обставин, суд не вважає, що витрати на професійну допомогу у розмірі 30 000 грн. 00 коп., з врахуванням вартості іпотечного майна, не є розумними та обґрунтованими. Отже, оскільки адвокатом у поясненнях щодо витрат на правничу допомогу викладено характер та опис наданих послуг, який відповідає та є співмірним із характером правовідносин, які склалися між сторонами та складністю справи, суд вважає за можливим, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, стягнути на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. 00 коп. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved