Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Представник позивача 19.02.2020 року звернувся до Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою в інтересах [PERSON] до [PERSON] , предметом якої є припинення сервітуту, а саме: право користування відповідачем квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Як на підставу позову представник позивача посилається на те, що позивач з 01.10.2003 року є власником вищезазначеної квартири. Відповідач є колишньою дружиною його сина. За домовленістю з позивачем вони зареєстрували своє місце проживання у даному житловому приміщенні і у відповідача, таким чином, виникло право користування даним майном (сервітут). 25.12.2012 року шлюб між ними було розірвано, але до теперішнього часу відповідач постійно проживає за спірною адресою і не бажає припиняти своє проживання у квартирі, хоча має у власності житло, тому позивач звертається до суду з даним позовом. Позивач та її представник у судове засідання викликались, але не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, представник позивача заявила клопотання про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечують /а.с.38/. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась. В телефонному режимі повідомила суду, що позов не визнає і вважає його необґрунтованим. Зазначила, що за домовленістю з позивачем, за спірною адресою не проживає з 10.05.2020 року, ключів від квартири не має. Свою частину домовленості вона виконала, тому просить у позові відмовити. З`являтися до суду не бажає (а.с.39). За таких підстав, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідач є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 57,0 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м. /а.с.6,7,8-9/. Станом на 14.02.2020 року у квартирі зареєстровані: [PERSON] (син позивача), [PERSON] (колишня невістка), [PERSON] та [PERSON] (онуки) (а.с.10-14). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу від 13.12.2012 року. Рішення набрало законної сили 25.12.2012 року (а.с.11). Відповідно до\~ст.3\~ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод прийнятого у Парижі 20.03.1952 p., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна не інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Конституційне право на житло містить заборону примусового позбавлення житла не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Цьому праву кореспондує обов`язок держави створювати умови для його захисту та реалізації. Основною гарантією реалізації права на житло є те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як за рішенням суду. Відповідно до\~ст.41 Конституції України,\~ст.319 ЦК України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло [2, ст. 141]. Відповідно до цього положення гарантується не тільки свобода його придбання, але й можливість його вільного користування, його недоторканість, недопущення примусового позбавлення, не інакше, як на підставі і за рішенням суду. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність не тільки дає свободу розпорядження, власність й зобов язує: вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Положення Конституції України продовжується в нормах Глави 23 Цивільного кодексу України, який встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд [3, ст. 356]. Так, у ч.1 ст.316 ЦК України зазначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Будь-яких обов`язків та обмежень у реалізації свого права власності, як власника квартири, для мене законом не встановлено, а тому обмеження, які встановлюються мені відповідачами є незаконними та такими, що підлягають усуненню. Окрім того, ст.321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до\~ст.383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пункт 2 ч.1 ст.395 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначає вид речового права на чуже майно - право користування (сервітут). Частина 1 ст.405 ЦК України, встановлює, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно з ч.2 ст.405 ЦК України: член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ухвалі Верховного Суду України від 21 вересня 2011р. у справі N 6-57868св10 міститься висновок, що: «… сервітутне право користування житлом набувають члени сім`ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім`ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім`ї з власником житла та ведення спільного господарства.». Згідно до положень п.4 ч.1 ст.406\~ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для його встановлення. Обставиною отримання сервітуту було те, що [PERSON] стала членом сім`ї власника квартири, тому наслідком припинення сімейного життя і того, що [PERSON] вже не є членом сім`ї власника квартири, є припинення сервітуту, а саме: права [PERSON] на користування Квартирою. Наявністю реєстрації відповідача у належному позивачу на праві власності помешканні, чиняться перешкоди, як власнику об`єкту нерухомості, оскільки останній повинен нести комунальні витрати за відповідача та не може розпорядитися квартирою шляхом її відчуження. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 840,80 грн. /а.с.3/. На підставі викладеного,

Outcome: approved