Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] про визнання договору дарування від 18.10.2005 року недійсним. Як доказ заявлених вимог вказує на те, що його батько [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 18.10.2005 року [PERSON], приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області за реєстровим № 1560, подарував своїй дочці [PERSON] житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] Посилаючись на те, що договір дарування порушує його права та права членів його сім'ї, оскільки на момент посвідчення договору дарування вони проживали у вищевказаному будинку, однак до договору дарування включені не були, просить визнати договір дарування від 18.10.2005 року недійсним. Крім того, посилаючись на те, що про факт укладення договору дарування дізнався лише з моменту подачі до Ківерцівського районного суду Волинської області [PERSON] позовної заяви до [PERSON], [PERSON], неповнолітнього [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - орган опіки та піклування Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення, просить поновити строк позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених в ньому, просив задовольнити заявлені вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що [PERSON] відповідно до законодавства України, будучи власником житлового будинку має право вільно розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Окрім того вказав, що позивачем та його представником не надано жодних доказів, якими він обгрунтовує свої позовні вимоги, тому в задоволенні позову просить відмовити. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомлені про розгляд справи в судове засідання не з'явилися. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] позов підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просив його задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON], посилаючись на письмові пояснення (а.с. 39) просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В силу п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 18.10.2005 року приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] за реєстровим № 1560, подарував своїй дочці [PERSON] належний йому на праві особистої власності житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 5). Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як вбачається з витребуваної у приватного нотаріуса Ківерцівського районного нотаріального округу [PERSON] копії нотаріальної справи щодо договору дарування, посвідченого 18.10.2005 року за реєстровим № 1560, укладений договір дарування житлового будинку в [ADDRESS] вчинений відповідно до вимог чинного законодавства. Сторони договору мали належний обсяг цивільної дієздатності, необхідний для вчинення вищевказаного договору дарування. Волевиявлення учасників договору було вільним, відповідало їх внутрішній волі. Договір вчинений у передбаченій законодавством письмовій формі та посвідчений нотаріально (ч. 2 ст.719 ЦК України), що відповідає ч. 4 ст. 203 ЦК України відповідно до якої правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (а.с 44-58). Пунктом 26 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Однак, позивач [PERSON] не був стороною в договорі дарування від 18.10.2005 року і порушення своїх прав цим договором відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України він не довів, як і не довів того, що оспорюваний договір дарування суперечить вимогам Закону, який діяв на момент його укладення. Разом з тим, судом не беруться до уваги твердження представника позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] про те, що позивачу та третім особам на стороні позивача не було відомо про наявність спірного договору дарування, оскільки сам [PERSON], а також [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що обдаровувана [PERSON] повідомляла їм про наявність даного договору і пропонувала у добровільному порядку виселитися з будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Оскільки позивачем [PERSON] та його представником [PERSON] не заявлялось клопотання про залучення до участі у справі обдаровувану [PERSON], в якості відповідача, тому судом зазначене питання не вирішувалось. Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що під час укладення договору дарування житлового будинку в [ADDRESS], воля відповідача [PERSON] відповідала його внутрішньому волевиявленню, і він був укладений з дотриманням вимог закону, тому немає підстав для визнання даного правочину недійсним.

Outcome: dismissed