Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до Енергодарського міського суду Запорізької області з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 16.06.2017 р., просила: - визнати недійсною умову договору споживчого кредиту № [NUMBER] від 26.07.2013 року укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», щодо обовязку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 1311,75 грн., недійсною з моменту укладення договору; - стягнути з Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на користь [PERSON], [INFO], суму сплаченої, за період з 27.08.2013 р. по 06.06.2017 р., щомісячної комісії відповідно до умов договору споживчого кредиту № [NUMBER] від 26.07.2013 р., в розмірі 60390,05 (шістдесят тисяч триста девяносто гривень 05 копійок); - від сплати судового збору [PERSON], звільнити, поклавши судові витрати на рахунок відповідача. Обґрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача зазначила, що 26.07.2013 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «ОТП Банк» укладено договір про надання споживчого кредиту №2004906835. Відповідно до п.1.1., 1.2.1. цього договору відповідач надав позивачу споживчий кредит в загальній сумі 87450 грн. 00 коп., а позивач зобов'язалась повернути Кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі. Крім іншого, умовами п.1.4.4. Договору про надання споживчого кредиту №2004906835 передбачалося, що позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої зазначений в Графіку платежів 1311,75 грн., що є невідємною частиною договору. Разом з цим, відповідач не розяснив [PERSON] за які послуги, що надаватимуться банком в рамках укладеного кредитного договору, позичальник має сплачувати комісію. В подальшому жодні послуги з боку відповідача позивач не отримувала. А тому, представник позивача вважає, що умови кредитного договору №2004906835 про стягнення з [PERSON], як позичальника, комісії за обслуговування кредиту є несправедливою умовою договору щодо споживача відповідно до\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», та є недійсним з моменту його укладання. Оскільки, вказані умови суперечать нормам діючого законодавства, а саме: пункту 3.6 Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 та правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 16.11.2016 року у справі №6-1746цс16. Позивач та її представник у судове засідання не зявились, подали до суду заяви в яких просять розглядати справу у їх відсутності, позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав письмові заперечення згідно, яких проти позовних вимог, зазначивши, що укладений сторонами кредитний договір є результатом вільного волевиявлення сторін і в момент укладення відповідав вимогам чинного законодавства, тобто є дійсним. Також вважає, що строк позовної давності з розгляду вказаного спору минув 27.06.2016 року, а тому просить суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У зв'язку з тим, що відповідач неодноразово не зявлявся в судове засідання суд, відповідно до вимог\~ст. 224 ЦПК України, дійшов до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. 26.07.2013 між позивачем [PERSON] та відповідачем ПАТ «ОТП Банк» укладено Договір про надання споживчого кредиту №2004906835. Відповідно до п.1.1., 1.2.1. Договору про надання споживчого кредиту №2004906835 відповідач надав позивачу споживчий кредит в розмірі 87450 грн. 00 коп., а позивач зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, інші платежі, а також виконувати умови кредитного договору. Згідно з п.1.1. та 1.4.1. Договору про надання споживчого кредиту №2004906835, кредит надавався на строк 60 місяців, з 26 липня 2013 року по 26 липня 2018 року, з виплатою процентної ставки за користування кредитом в розмірі 15% річних. Відповідно до п.п.1.4.2., 1.4.3. Договору про надання споживчого кредиту №2004906835 сума отриманого кредиту погашається щомісяця на дату платежу в розмірі, зазначеному у Графіку платежів (додаток 1 до договору), а проценти за користування кредитом нараховуються та сплачуються щомісяця одночасно з погашенням суми основного кредиту. Згідно з п. 1.4.4. Договору про надання споживчого кредиту №2004906835, за обслуговування кредиту позичальник щомісяця, одночасно з погашенням суми кредиту і процентами, сплачує комісію, розмір якої визначений у Графіку платежів, що є невід'ємною частиною даного договору (а.с. 9). Відповідно до Додатку №1 до договору про надання споживчого кредиту №2004906835 від 26 липня 2013 року «Графік платежів» за весь період користування кредитом з 26.07.2013 по 26.07.2018 позивач мала сплатити на користь відповідача кошти в сумі 203622 грн. 83 коп., що включає погашення основної суми кредиту в розмірі 87450 грн. 00 коп., процентів за користування кредитом в розмірі 37467 грн. 83 коп. та комісію в розмірі 78705 грн. 00 коп. Крім того згідно додатку 1 «Графік платежів» щомісячний розмір комісії (плати по кредиту) складає 1311 грн. 75 коп. (а.с. 12). На протязі усього часу дії договору, позивач здійснювала щомісячне погашення отриманого кредиту, що підтверджується довідкою про рух коштів по рахунку №2909501858106 від 15.03.2017 року за період з 22.08.2013 р. по 07.03.2017 р. (а.с. 37). Загалом за вказаний період позивач, на виконання умов договору про надання споживчого кредиту №2004906835 від 26 липня 2013 року, сплатила на користь відповідача кошти в сумі 159695,66 грн., відповідно руху коштів по рахунку з 26.07.2013 по 15.03.2017 року та відповідно квитанцій за квітень, травень, червень 2017 рік. За результатами аналізу договору про надання споживчого кредиту №2004906835 від 26 липня 2013 року встановлено, що він містить у собі положення окремих договорів: кредитного договору та договору комісії. Відповідно до ч. 2\~ст. 628 ЦК України,\~сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Питання правового регулювання договору комісії визначено\~Главою 69 ЦК України. Згідно зі\~ст.1011 ЦК України\~за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до\~ст.1013 ЦК України,\~комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Отже сплата комісійної винагороди (комісії) має відбуватися за умови вчинення комісіонером певних правочинів в інтересах та за рахунок комітента. Згідно з ч.1\~ст.1022 ЦК України\~після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Питання кредитних правовідносин регулюється положеннями § 2\~Глави 71 ЦК України. Згідно з ч.ч. 1, 3\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Відповідно до\~рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011\~на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору поширюється\~Закон України «Про захист прав споживачів». Оскільки відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту №2004906835 від 26 липня 2013 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються також\~Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10 листопада 2011 року по справі N 1-26/2011 «Про захист прав споживачів кредитних послуг» вказав, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. При цьому державою має підтримуватися на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Законом України «Про захист прав споживачів»\~встановлено ряд обов'язкових вимог, які мають дотримуватися банківськими та іншими фінансовими установами при укладенні кредитних договорів зі споживачами. Згідно з ч.4\~статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»,\~кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього\~Закону, є нікчемною. Крім того згідно з ч. 3\~ст.55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»\~банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Згідно з п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача, або ж кредитним договором передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, а також установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Виходячи з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, несправедливими є положення договору про споживчий кредит, якими встановлюються платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, або за дії, які споживач здійснює на користь банку, або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України,\~висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої\~статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В оспорюваному позивачем кредитному договорі (п. 1.4.4.) встановлено лише обов'язок позичальника щомісяця сплачувати на користь банку комісію за обслуговування кредиту, проте не зазначено, які саме послуги має отримати позивач та зобов'язується надати відповідач рахунок сплати такої комісії. Відповідно до ч.8\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. При цьому надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1\~ст.1054 ЦК України\~є обов'язком банку, відповідно, виконання такого обов'язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Крім того відкриття та введення позичкового рахунку у зв'язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам і публічно - правовим обов'язком самої кредитної установи (банку), то такі дії жодним чином не можуть розглядатися як послуги, що надаються клієнту - позичальнику. Таким чином, щомісячна комісійна винагорода, яка передбачена п. 1.4.4. кредитного договору, не може вважатись платою за послугу, оскільки кредитним договором не розкрито зміст конкретної послуги чи послуг в розумінні\~Закону України «Про захист прав споживачів», за яку сплачується вказана винагорода. Згідно частини 1\~ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1\~ст. 57 ЦПК України). Частиною 2\~ст. 59 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4\~ст. 60 ЦПК України,\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Встановивши в оспорюваному договорі щомісячну комісію за обслуговування кредиту, відповідач не надав суду доказів того, які саме послуги за вказану плату мають надаватися позичальникові. Також відповідачем не було надано жодних доказів у підтвердження факту надання таких послуг, а також складових частин таких послуг. У відповідності до ч.1\~ст.215 ЦК України, \~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1\~ст.203 цього Кодексу. Згідно ч.1\~ст.203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити\~Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стосовно клопотання представника відповідача, щодо застосування строку позовної давності, судом встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України\~встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до\~статті 261 Цивільного кодексу України\~передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до Цивільного кодексу України, строк позовної давності починається після закінчення терміну виконання зобовязання з визначеним строком. У таких випадках, термін позовної давності починає спливати з моменту закінчення кредитного договору. Крім того, пунктом 28 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», встановлено, що\~перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦКУ \~- від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу. За встановлених обставин та з огляду на вказані вище норми законодавства, враховуючи правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-1746цс16, суд вважає, що пункт 1.4.4. Договору про надання споживчого кредиту №2004906835 від 26.07.2013 р., укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», згідно якого позивач, як позичальник, повинна сплатити на користь відповідача крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову плату за обслуговування кредиту, є несправедливою умовою договору, що відповідно до\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~підлягає визнанню недійсною з моменту укладення кредитного договору. Відповідно до вимог\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно з ч. 1\~ст. 236 ЦК України,\~нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Проте, дослідженими в процесі розгляду справи доказами підтверджено, що на момент розгляду справи в суді позивач сплатила на користь відповідача кошти в розмірі 159695,66 грн., з яких сума сплачена в рахунок погашення комісійних виплат склала 60390,05 грн., що підтверджується довідкою про рух коштів по рахунку з 26.07.2013 р. по 15.03.2017 р. та квитанціями №Р24А205556746А55595 від 05.04.2017 р., №0854-63677685-0804 від 05.05.2017 р., № 0.0.778371195.1 від 02.06.2017 р.. Відповідно до ч.1\~ст.216 ЦК України\~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. За таких обставин суд вважає, що умови кредитного договору, за якими позивач повинен сплатити відповідачу крім відсотків за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» ці умови договору є недійсними. А вимогу представника позивача [PERSON] щодо застосування правових наслідків визнання недійсною умову договору споживчого кредиту №2004906835 від 26.07.2013 року, укладеного між [PERSON] та відповідачем ПАТ ««ОТП Банк» щодо обов'язку позичальника сплачувати щомісячну комісію в розмірі 1311,75 грн. обґрунтованою. Оскільки при подачі позову позивач звільнений від сплати судових витрат, суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved