Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Представник позивача 30.10.2019 звернувся до суду з указаним позовом, уточнивши який, просив стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за договором №б/н від 12.07.2005, у загальному розмірі 15126,00 грн, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту 4620,66 грн, у тому числі за простроченим тілом кредиту 4620,66 грн, за відсотками, нарахованими на прострочений кредит 10505,43 грн та понесені судові витрати. В обґрунтування пред`явлених вимог вказав, що 12.07.2005 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання заяви б/н, згідно з якою позичальник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 6800,00 грн на картковий рахунок зі сплатою процентів за користування ним за відсотковою ставкою 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписуючи анкету-заяву відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Своїм підписом відповідач підтвердила, що ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг. Підписавши заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, відповідач фактично уклала договір приєднання, а саме договір про надання банківських послуг, який за своєю природою є змішаним договором, містить умови договору банківського рахунку та кредитного договору. На виконання вказаного договору, позивач відкрив картковий рахунок [PERSON] , яким вона користувалася, використовуючи встановлений кредитний ліміт. Так, для користування кредитним картковим рахунком позичальникові видано кредитну картку із строком дії. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п.п.3.2, 3.3 договору, на підставі яких при укладенні договору відповідач надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому тарифами банку з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 правил користування платіжною карткою. Розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених у п.4.9 умов та правил надання банківських послуг і п. 5.8 правил користування платіжною карткою. Відповідно до п. 6.3 до обов`язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. Свої зобов`язання щодо встановлення кредитного ліміту за договором від 12.07.2005 банк виконав належним чином, надавши відповідачу кредит в обумовленому розмірі. Натомість відповідач, у порушення умов договору, свої зобов`язання не виконала, у результаті чого, станом на 31.08.2019 виникла заборгованість, розмір якої, з урахуванням внесених відповідачем коштів на погашення заборгованості, становить у загальному розмірі 133978,03 грн та включає заборгованість: за кредитом 4620,66 грн, за відсотками за користування кредитом 125028,28 грн, за пенею та комісією 4329,09 грн. Оскільки кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину заборгованості за кредитом, АТ КБ «ПРИВАТБАНК», користуючись своїм правом, просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості в загальному розмірі 15126,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 4620,66 грн, в тому числі за простроченим тілом кредиту - 4620,66 грн та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит - 10505,43 грн. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, я якому виклала свої заперечення на позовну заяву та зазначила, що між нею та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з 2005 року існували кредитно-правові відносини, відповідно до яких вона отримала на платіжну картку кредит у розмірі 2020,00 грн. Користуючись кредитними коштами вчасно сплачувала заборгованість за кредитом та відсотками, нарахованими за користування кредитом, востаннє наприкінці 2012 року, виконавши всі суттєві умови договору. З січня 2013 представники банку не інформували її про наявність будь-якої заборгованості за кредитним договором, тому вона була впевнена, що розрахувалася з банком у повному обсязі. У даному кредитному договорі не встановлено строк виконання, тому перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Оскільки позивачем пропущено строки звернення до суду, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, застосувавши позовну давність (а.с.166-170). Користуючись своїм правом, визначеним ст. 179 ЦПК України, представником позивача подано відповідь на відзив, де останній зазначає, що банком відповідачу встановлено кредитний ліміт у розмірі 6800,00 грн на платіжну картку, визначено поточну процентну ставку в розмірі 3% (36% на рік), вказано розміри комісій, штрафів та визначено кінцевий термін повернення кредиту, що відповідає строку дії картки. Тобто сторонами обумовлено всі істотні умови при укладенні договору. Позивачем надано суду банківську виписку, яка має статус первинного документу, де прослідковується розмір встановленого кредитного ліміту, отримання відповідачем коштів через банкомат, здійснення нею операцій розрахунків через термінали в касах магазинів, часткове погашення заборгованості за договором та стан балансу на картковому рахунку відповідача. Оскільки відповідачем вчинені дії, що свідчать про визнання нею свого боргу перед банком, а саме останнє погашення заборгованості 27.12.2018, тому, пред`явивши позовну заяву у жовтні 2019 року, позивачем строк позовної давності дотримано (а.с. 156-165). Представник позивача правом на участь у судовому засіданні не скористався, просив справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження, за відсутності представника банку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву, у якій просила розглядати справу за її відсутністю, застосувавши строк позовної давності відмовити у задоволенні позову. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 12.07.2005 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 19-23) та [PERSON] укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у якій відповідач підтвердила своїм підписом, що вказана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами складає договір про надання банківських послуг, а також що вона ознайомлена з умовами кредитування та погоджується на них (а.с. 10). По суті вказаний договір є договором приєднання в розумінні ч. 1 ст. 634 ЦК України, якою визначено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, що може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 12.07.2005 [PERSON] відкрито картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт у розмірі 2020,00 грн на емітовану банком кредитну картку № [NUMBER] . При цьому, як слідує з довідки про зміну умов кредитування, за картковим рахунком відповідача кредитний ліміт неодноразово змінювався, а саме: зменшено до 1900,00 грн 16.06.2009, зменшено до 1670,00 грн 29.12.2009, зменшено до 1490,00 грн 28.04.2010, збільшено до 3300,00 грн 15.12.2011, збільшено до 4400,00 грн 19.03.2012, збільшено до 6600,00 грн 20.08.2012, збільшено до 6800,00 грн 06.02.2013, зменшено до 5740,00 грн 29.07.2014, зменшено до 5130,00 грн 22.09.2014, зменшено до 4490,00 грн 20.03.2015, зменшено до 0 грн 30.10.2019 (а.с. 46). Обставини щодо отримання кредиту відповідачем не заперечувалися, тому в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Відповідно до розрахунку банку, заборгованість [PERSON] за кредитним договором №б/н від 12.07.2005 станом на 31.08.2019 складає 133978,03 грн та включає заборгованість: за кредитом 4620,66 грн, за відсотками за користування кредитом 125028,28 грн та за пенею та комісією 4329,09 грн. Користуючись своїм\~правом вимоги\~від боржника\~будь-якої\~частини заборгованості\~за кредитом\~на свій\~розсуд,позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості в загальному розмірі 15126,00 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 4620,66 грн, в тому числі за простроченим тілом кредиту 4620,66 грн та заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит 10505,43 грн (а.с.5-11, 119-127). Отже, між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачем кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості в судовому порядку. Вирішуючи спір в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд виходить з наступного. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, у якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає, адже згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. До анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 12.07.2005, позивачем долучено витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК», розміщених на офіційному веб-сайті https://privatbank.ua/terms/(а.с. 11-16, 60). Відповідно до п. 5.3 умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватися банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 4.9 умов та правилах надання банківських послуг. Із розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що проценти на кредитну заборгованість нараховані за період з 12.08.2005 по 31.12.2012 за ставкою 36% річних, з 01.01.2013 по 31.08.2014 30% річних, з 01.09.2014 по 31.03.2015 за ставкою 34,8% річних та з 01.04.2015 по 31.05.2019 за ставкою 43,2% річних (а.с. 5-9). Таким чином, кредитування [PERSON] здійснювалося за умовами «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», що підтверджується даними розрахунку заборгованості, який узгоджується з даними тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», де визначені базова відсоткова ставка в місяць 3,0% (36% на рік), що нараховується на залишок заборгованості; обов`язковий щомісячний платіж 7% від суми заборгованості, але не менше 50 грн та не більше залишку заборгованості; пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або відсотків = (пеня 1) + (пеня 2), де пеня 1 базова відсоткова ставка за договором / 30 днів прострочки кредиту, пеня 2 1% від суми заборгованості, але не менше 30 грн на місяць, нараховується 1 раз в місяць, при наявності прострочення за кредитом або відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочки на суму понад 50 грн (а.с. 5-9, 60). Відповідно до наданого банком розрахунку відповідачу з 01.01.2013 переоформлено кредитну карту на «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», де визначено базову відсоткову ставку на залишок заборгованості 2,5% в місяць (30,00% на рік), яка змінюється за тратами, здійсненими з 01.09.2014 2,9% (34,80%на рік), з 01.04.2015 - 3,6% (43,2% на рік); розмір обов`язкових щомісячних платежів, які включають плату за використання кредитних коштів у звітному періоді 7% від заборгованості, але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості, з 01.04.2014 5% від заборгованості, але не менше 100 грн та не більше залишку заборгованості; пеня = 0,24% від суми загальної заборгованості (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 50 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або відсотками на суму від 100 грн, а також пеня = 0,24% від загальної суми заборгованості (нараховується за кожен день прострочення кредиту) + 100 грн щоразу, коли виникає прострочення за кредитом або відсотками на суму від 100 грн другий місяць поспіль і більше (а.с. 5-9, 60). Умовами вказаного кредитного договору передбачена можливість зміни умов кредитування, при цьому, матеріали справи не містять жодних доказів неприйняття позичальником [PERSON] змінених умов договору. Згідно з наданими банком розрахунком та випискою по особовому рахунку, [PERSON] активно користувалася кредитним коштами з 13.08.2005, частково погашаючи заборгованість, сплачуючи банку грошові кошти в різних розмірах (а.с. 5-9, 48-59). Перевіряючи обґрунтованість заявленого позивачем розміру заборгованості, суд виходить з доведеності розміру заборгованості за тілом кредиту 4620,66 грн. Приходячи до такого висновку суд зауважує, що факт укладення між сторонами кредитного договору у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем. Хоча він і містить строку повернення кредиту (користування ним), однак, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України, та те, що отримані та використані позичальником кредитні кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуто, що свідчить про порушення його прав, суд погоджується із тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та процентів за користування ним. У справі відсутні докази про те, що [PERSON] наприкінці 2012 року виконано всі суттєві умови кредитного договору, крім того твердження відповідача не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому, суд не погоджується із розміром заборгованості за відсотками за користування кредитом з огляду на наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що визначено ст. 628 ЦК України. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно з умовами укладеного кредитного договору, сторони домовились, що договір є строковим, та відповідає строку дії картки. Кредитна картка є дійсною до останнього календарного дня зазначеного на ній місяця. По закінченню строку дії відповідна картка пролонгується банком на новий строк дії (якщо раніше, до початку місяця закінчення строку дії не надходило письмових заяв від позичальника про закриття карткового рахунку). Як слідує з довідки АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банком здійснено випуск кредитної картки за кредитним договором №б/н від 12.07.2005 за № [NUMBER] із встановленням строку її дії до 03/12 року, тобто до 31.03.2012. Після цього здійснювався перевипуск картки за № [NUMBER] із встановленням строку дії до 02/16, тобто до 29.02.2016. Після цього перевипуск картки не здійснювався, що є свідченням припинення строку дії договору (а.с.47). Таким чином, суд приходить до висновку, що за погодженням сторін, строк дії кредитного договору, який співпадає зі строком дії кредитної картки, визначено до 29.02.2016. Умовами укладеного договору не передбачено розмір відсотків за користування кредитними коштами після закінчення дії договору. Вимог про застосування ст. 625 ЦК України позивачем у рамках даного спору не заявлено, у зв`язку з чим, суд вирішує спір виключно в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності, у силу ст. 13 ЦПК України. У постанові Верховного Суду від 04.07.2018 (справа № 438/489/16-ц) вказано, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 (справа №444/9519/12) відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-249цс15, відповідно до якого банк мав право на стягнення процентів за кредитом і пені у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, зазначивши, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відтак, у межах строку кредитування до закінчення дії кредитного договору, а саме 29.02.2016, відповідач [PERSON] зобов`язана була повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період до 25 числа кожного місяця за погодженою сторонами ставкою. Оскільки строк дії даного кредитного договору закінчився із закінченням строку дії кредитної картки лютий 2016 року, то у банка відсутні підстави нараховувати відсотки за користування даним кредитом, починаючи з 01.03.2016. Таким чином, суд приходить до висновку, що до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за відсотками, яка нарахована до 29.02.2016 включно, оскільки право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування припиняється. Заборгованість за відсотками, нарахованими за користування кредитом за період з 12.07.2005 до 29.02.2016 розрахована банком та складає 3404,97 грн. Оскільки зазначений розрахунок не викликає у суду сумнівів в його правильності в цій частині і не спростований жодними доказами з боку відповідача, тому підстав для перерахунку суд не вбачає (а.с. 5-9). Також між сторонами виник спір з приводу наявності підстав для застосування строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявлено відповідачем [PERSON] , яка стверджує, що востаннє внесено нею кошти в рахунок погашення кредиту наприкінці 2012 року, у той час, як позивач звернувся до суду з позовом в 2019 році. Усвою чергу представник позивача у відповіді на відзив на позовну заяву зазначив, що останнє погашення заборгованості відповідачем здійснено 27.12.2018, тобто позивачем строк позовної давності при зверненні до суду дотримано. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки(стаття 257 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Доказів, які б свідчили про збільшення сторонами позовної давності за кредитним договором №б/н від 12.07.2005, у тому числі, умови підписаної позичальником анкети-заяви, матеріали справи не містять. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Перевіряючи обґрунтованість доводів сторін щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає, що виписка з банківського рахунку позичальника містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача - баланс станом на дату укладання кредитного договору, після підписання паспорту споживчого кредиту та перевипуску картки, всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної з коштами операції). Банківська виписка має статус первинного документа, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.2012 № 578/5, згідно з яким до первинних документів, які фіксують факт виконання держоперації та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. У постанові НБУ №705, зокрема, вказано: «Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань», «Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо». Таким чином, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» надав суду саме первісні бухгалтерські документи про видачу та сплату коштів відповідачем за кредитним договором. При цьому, зазначені у виписці по рахунку позичальника операції з самостійного списання 27.12.2018 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів з метою погашення заборгованості за кредитним договором шляхом списання відсотків за прострочений кредит, суд оцінює критично, оскільки таке погашення кредиту не є активною дією відповідача, що свідчила б про визнання нею свого боргу, і не може бути підставою для врахування як дійсного погашення заборгованості, оскільки вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього або без його схвалення (а.с.48-59). Разом з\~тим,\~відповідач доказів на підтвердження погашення наприкінці 2012 року суми заборгованості за кредитним договором б/н від 12.07.2005, суду не надала. Отже, сторони скористалися своїм правом щодо подання доказів на власний розсуд, у той час, як збирати та відшукувати інші докази замість сторін суд не вправі. Відтак, враховуючи, що строк дії кредитного договору сторонами було визначено до 29.02.2016, тому виключно в межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період до 25 числа кожного місяця. Починаючи з 29.02.2016 відповідач мав обов`язок, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю заборгованість за договором. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин. Тобто, позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість та заборгованість за відсотками, нарахованими до закінчення дії кредитного договору, банк мав право пред`явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте, у межах позовної давності. Таким чином, враховуючи, що строк дії кредитного договору №б/н від 12.07.2005, укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] сплинув 29.02.2016, пролонгація його сторонами не здійснювалася, при цьому, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом 30.10.2019, тобто зі сплином 3 років та 8 місяців, тому суд приходить до висновку про дійсність пропуску позивачем строку позовної давності для пред`явлення вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентів, нарахованих на заборгованість до закінчення дії кредитного договору. При цьому, у стягненні процентів, нарахованих після 29.02.2016, суд вважає за необхідне відмовити у зв`язку з неправомірністю їх нарахування, а відтак, недоведеністю вимог у цій частині. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, у зв`язку з чим, також не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем витрат зі сплати судового збору.

Outcome: dismissed