Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Тарутинського району Одеської області, [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області, який вподальшому уточнила та просить: визнати недійсним та скасувати записи про реєстрацію Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №035195; визнати недійсним та скасувати записи про реєстрацію Свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВК №126099; встановити факт належності [PERSON] сертифікату на право на земельну частку (пай) №0531938; визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право на земельну частку (пай) що за життя належало [PERSON]. Свої вимоги мотивує тим, що 06 жовтня 1998 року на підставі рішення [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області від 10 вересня 1998 року №278/98 його батько [PERSON] отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії №0531938, згідно якого йому належало право на земельну частку (пай) розміром 3.93 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «ім. Калініна», про що в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) зроблено запис реєстрації №633. 17 липня 2001 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Євгенівської сільської ради Тарутинського району Одеської області та зареєстровано в реєстрі за №43, яким заповідав свій сертифікат серії №0531938 сину [PERSON]. 21 січня 2004 року батько позивача [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №376629, виданим 07 лютого 2004 року Євгенівською сільською радою Тарутинського району Одеської області. 13 лютого 2004 року на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області №457/А від 27 листопада 2003 року на імя [PERSON] було виписано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №035195. 11 серпня 2004 року державним нотаріусом [PERSON] районної державної нотаріальної контори Одеської області було видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВВК №126099, згідно якого [PERSON] отримав у спадок від [PERSON] спадкове майно, яке складається з земельної ділянки, належної померлому на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №035195, виданого 13 лютого 2004 року. При зверненні до відділу Держземагентства у [PERSON] районі з заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, позивачу було відмовлено у звязку з тим, що він не може бути заявником відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, що підтверджується рішенням №РВ-5100077122014 від 01 липня 2014 року. Наведене вище стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом. Позивач в судове засідання не зявився, на розгляд суду від представника позивача надійшла заява з проханням розглянути справу в їх відсутність,на вимогах наполягають (а.с.70). Представник відповідача [PERSON] сільської ради Тарутинського району Одеської області у судове засідання не зявився, на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу без його участі (а.с.65). Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області у судове засідання не зявився, на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу без його участі (а.с.66). Представник третьої особи Головне управління Держгеокадастру в Одеській області по відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Одеської області до судового засідання не зявився, був сповіщений належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення (а.с.61). Представник третьої особи [PERSON] районна державна нотаріальна контора Одеської області у судове засідання не зявився, на адресу суду від представника надійшла заява про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу без його участі (а.с.64). Оскільки сторони в судове засідання не зявились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно зі ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В свою чергу, згідно пунктів 3, 4, 5, 10 ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За змістом ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження, а припиняється у момент її смерті. Відповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 153 ЗК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що судам підвідомчі справи за заявами, зокрема з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб і визнання недійсними державних актів на право власності та право постійного користування земельними ділянками. Так, з матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2004 року батько позивача [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №376629, виданим 07 лютого 2004 року Євгенівською сільською радою Тарутинського району Одеської області (а.с.9). 13 лютого 2004 року на підставі розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області №457/А від 27 листопада 2003 року на імя [PERSON] було виписано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №035195 (а.с.18). 11 серпня 2004 року державним нотаріусом [PERSON] районної державної нотаріальної контори Одеської області було видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВВК №126099, згідно якого [PERSON] отримав у спадок від [PERSON] спадкове майно, яке складається з земельної ділянки, належної померлому на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №035195, виданого 13 лютого 2004 року (а.с.31). При зверненні до відділу Держземагентства у [PERSON] районі з заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, позивачу було відмовлено у звязку з тим, що він не може бути заявником відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, що підтверджується рішенням №РВ-5100077122014 від 01 липня 2014 року (а.с.23). Отже, з урахуванням того, що вказаний державний акт на земельну ділянку виданий та зареєстрований на імя [PERSON] після його смерті, позивач позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою, а саме зареєструвати її в установленому законом порядку, присвоїти кадастровий номер та отримати правовстановлюючий документ на земельну ділянку. Тому, з метою захисту порушених прав стосовно володіння, користування та розпорядження належною позивачу земельною ділянкою та усунення перешкод, які стали підставою для відмови в державній реєстрації земельної ділянки, є необхідність визнати недійсним державний акт на право власності на землю, який видано на імя померлого [PERSON] Статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. З огляду на наведене та враховуючи, що до складу спадкового майна, на яке було видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВВК №126099, входила земельна ділянка, яка належала померлому на праві приватної власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №035195, виданого 13 лютого 2004 року, який в свою чергу визнаний судом недійсним, суд прийшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом серії ВВК №126099 було видано з порушенням діючого законодавства, тому підлягає визнанню в судовому порядку недійсним. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Так, 06 жовтня 1998 року на підставі рішення [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області від 10 вересня 1998 року №278/98 його батько [PERSON] отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії №0531938, згідно якого йому належало право на земельну частку (пай) розміром 3.93 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «ім. Калініна», про що в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) зроблено запис реєстрації №633, де в графі «прізвище, імя, по батькові» було вказано «Дюльгєр Савва Ілліч», замість вірного «Дюльгєр Сава Ілліч» (а.с.11). З листа [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області №Д-893 від 02 жовтня 2017 року вбачається, що виправити помилку у Сертифікаті на право на земельну частку (пай) серії №0531938 неможливо (а.с.22). За таких обставин, суд вважає встановленим факт належності [PERSON] Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії №0531938, виданого 06 жовтня 1998 року на підставі рішення [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області від 10 вересня 1998 року №278/98. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків /спадщини/ від фізичної особи, яка померла /спадкодавця/, до інших осіб /спадкоємців/. Відповідно до ст.ст. 1217, 1220, 1221, 1268 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право на спадщину або має право не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк в шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії №0531938, виданого 06 жовтня 1998 року на підставі рішення [PERSON] районної державної адміністрації Одеської області від 10 вересня 1998 року №278/98 мав право на земельну частку (пай) розміром 3.93 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі у землі, яка перебуває у колективній власності ВАТ «ім. Калініна», про що в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) зроблено запис реєстрації №633. 17 липня 2001 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений секретарем Євгенівської сільської ради Тарутинського району Одеської області та зареєстровано в реєстрі за №43, яким заповідав свій сертифікат серії №0531938 сину [PERSON] (а.с.10). 21 січня 2004 року батько позивача [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №376629, виданим 07 лютого 2004 року Євгенівською сільською радою Тарутинського району Одеської області (а.с.9). На підставі, що передбачена законом, тобто в порядку спадкування, позивач набув право на це майно. При таких обставинах, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, згідно зі ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку , встановленому законом , вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем [PERSON] за подання позову до суду було сплачено судовий збір: в розмірі 1379 гривень 79 копійок , згідно квітанції №ПН533 від 04 жовтня 2017 року ( а.с.1); в розмірі 1920 гривень, згідно квітанції №ПН599 від 04 жовтня 2017 року (а.с.2). Тож, враховуючи, що відповідачі позов визнали до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 1649 гривень 90 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: approved