Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Представник позивача звернувся в суд з даним позовом. В заяві послався на те, що 05.11.2010 року сторони зареєстрували шлюб. Від спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO]. Через різні життєві погляди між ними часто виникали непорозуміння та сварки, що поступово призвело до погіршення стосунків між ними. У квітні 2016 року позивачка покинула відповідача з дитиною. З того часу вони не спілкуються та не підтримують жодних стосунків. На даний час позивач проживає з іншою жінкою і має намір укласти із нею шлюб. Тому подальше перебування позивача у шлюбі суперечить його інтересам. Тому просить позов задовольнити. Сторони в судове засідання не зявились. Представник позивач подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просить розглянути справу за його відсутності та у відсутності позивача, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка, будучи належно повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, заяв та клопотань не подала. Тому суд на підставі ст.ст.224, 225 ЦПК України провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 05.11.2010 року в місті Блумінгтон округ Хеннепін [PERSON] Штатів Америки, що підтверджується оригіналом свідоцтва про одруження серійний номер 2010-1570, яке видане Директором з Ліцензування [PERSON] Штат Міннесота з перекладом. Від спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-СГ №398244, виданого відділом РАЦС реєстраційної служби Червоноградського МУЮ у Львівській області. Відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», шлюб між\~\~громадянином України та іноземцем, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка ратифікована Верховною Радою України і застосовується у відносинах України, зокрема по\~\~ справах\~\~ про\~\~розірвання\~\~шлюбу,\~\~якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Статтею 29 вказаної Конвенції визначено, що по справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 2 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, на території якої проживає подружжя. Як зазначено в ч.1 ст.2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Оскільки відповідачка по справі є іноземцем, до регулювання приватноправових відносин щодо припинення шлюбу мають бути застосовані положення Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до ст.60 Закону України «Про міжнародне приватне право», якщо у сторін немає спільного закону і немає спільного проживання, вони вправі вибрати для вирішення питання про розірвання шлюбу право відповідної держави. Як вбачається із матеріалів справи позивач є громадянином України, відповідачка є громадянкою [PERSON] Штатів Америки. Сторони уклали шлюб на території [PERSON] Штатів Америки 05.11.2010 року. Однак з 2011 року вони проживали на території України, де у 2013 році них народився син. Позивач з дитиною проживає на даний час на території України. Тому позивачемобрано для вирішення питання про розірвання шлюбу право України. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ в тому числі про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає в Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими ст.110 ЦПК. Оскільки позивач є громадянином України та має постійне місце проживання на території України, з яким проживає неповнолітня дитина, він має право відповідно до ч.2 ст. 110 ЦПК України, звернутися на території України за зареєстрованим місцем свого проживання з позовом про розірвання шлюбу до відповідачки, іноземки, яка на території України постійного зареєстрованого місця проживання чи перебування не має. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Одним із способів реалізації цього права, відповідно до положень частини другої статті 104, частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України, є припинення шлюбу внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що подальше перебування сторін в шлюбі неможливе, сімя розпалась остаточно і шанси її збереження втрачено, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача. Тому, позов є підставним і таким, що підлягає до задоволення.

Outcome: approved