Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Ломаченський В.П., звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення незаконно отриманих коштів, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на її користь 12000 гривень. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідно до розписки, складеної 12.08.2020 року, [PERSON] , продала хату по [ADDRESS] за суму 2000 доларів в розстрочку в гривнях за пятдесят чотири тисячі вісімсот гривень, а вона як покупець мала сплачувати кожного місяця 12 числа по 4000 грн. Загальна сума переданих грошей нею [PERSON] складає 12 000 грн. При передачі даних коштів та написанні розписки були присутні свідки, які вказані в розписці. Відповідачка зобов`язувалась за цей час виготовити документи на будинок, але як зясувалося згодом відповідач не є власником будинку і не може набути права власності на нього у законний спосіб. Відповідач не вчинила жодних дій щодо укладання дговору купівлі-продажу будинку у встановленому порядку. Таким чином відповідач отримала кошти в рахунок вартості будинку, який вона мала їй продати, без наявності у неї можливості укласти договір купівлі-продажу із-за відсутності права власності, а отже без наявності законних підтав для отримання таких коштів. На звернення про повернення коштів, відповідач жодним чином не реагує, чим ухиляється від вирішення спору. Вона зверталась із письмовою заявою до Піщанського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області, за результатами розгляду якої було винесено постанову про закриття кримінального провадження і рекомендовано звернутися до суду про повернення коштів. А тому, для повернення їй [PERSON] безпідставно отриманих коштів вона просить суд стягнути їх з відповідача на її користь на підставі ст. 1212 ЦК України. В судове засідання 02 березня 2021 року позивач [PERSON] не з`явилася. Представник позивача [PERSON] адвокат Ломаченський В.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 02 березня 2021 року позовні вимоги визнала частково та пояснила суду, що вони з відповідачем домовилися про продаж [PERSON] житлового будинку, по [ADDRESS] , за 2000 доларів США, в розстрочку, про що є відповідна розписка, позивач [PERSON] почала проживати у вказаному будинку та мала кожного місяця передавати їй чотири тисячі гривень. Вона не заперечує, що в загальному отримала від [PERSON] 12000 гривень. В жовтні 2020 року позивач [PERSON] повідомила їй, що більше не має наміру укладати з нею договору купівлі-продажу та більше грошові кошти не передавала, проте продовжувала проживати у вказаному будинку без жодних підстав, до грудня 2020 року. Вона неодноразово намагалася повернути [PERSON] передані нею кошти, проте остання відмовлялася їх брати. Відповідач підтвердила, що у неї наразі відсутні всі документи на будинок, в якому проживала та який мала намір придбати позивач [PERSON] , проте вона займається їх оформленням, оскільки має намір його відчужити. Окрім того, вона згодна повернути [PERSON] передані нею кошти частково в сумі 6200 гривень, оскільки вважає, що своїм проживанням у вказаному будинку [PERSON] завдала їй збитків, оскільки приміщення потребує часткового ремонту на суму приблизно 700 гривень, [PERSON] продала ліжко та диван, які знаходилися у будику та їй не належали, чим завдала шкоди на 1000 гривень, також вона заплатила за [PERSON] 100 гривень за спожиту нею елетроенергію за останній місяць проживання. Крім того, проживання [PERSON] в будинку відповідач оцінює в 1000 гривень щомісячно. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вивчивши правові норми, що регулюють дані правовідносини, приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зіст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі наданих суду доказів було встановлено, що на підставі підписаної сторонами розписки від 12 серпня 2020 року (а.с.2) сторони [PERSON] та [PERSON] домовилися, що [PERSON] продала в розстрочку хату по [ADDRESS] за 2000 доларів, що становить 54800 гривень, а [PERSON] мала сплачувати їй по 4000 гривень до 12 числа кожного місяця. За період з 12 серпня 2020 до 12 жовтня 2020 року [PERSON] сплатила [PERSON] 12000 гривень в рахунок придбання будинку. Дані осбтавини під час судового розгляду сторонами не оспорювалися. Не заперечувалося сторонами та встановлено судом, що в жовтні 2020 року [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що наміру укладати договір купілвлі - продажу будинку, в якому вона проживає, в неї більше немає, та заявила до відповідача вимогу повернути сплачені нею кошти в розмірі 12 000 гривень. Відповідач [PERSON] погодилася віддати вказану суму частково, проте позивач кошти брати відмовилася, та 22 жовтня 2020 року звернулася до чергової частини Піщанського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про те, що [PERSON] , шляхом обману заволоділа її грошовими коштами у сумі 12000 гривень, які [PERSON] передала [PERSON] за купівлю житлового будинку по [ADDRESS] . Постановою начальника СД Піщанського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області від 28 жовтня 2020 року (а.с.3-4) кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020025260000039 від 23 жовтня 2020 року, було закрито у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Таким чином, з пояснень сторін і наданих суду доказів вбачається, що між сторонами виникли правовідносини з приводу попередньої оплати майна за договором купівлі-продажу. Тобто, самі події і поведінка учасників справи свідчать про існування зобов`язальних правовідносин і утворюють правову підставу для набуття майна в незаборонений законом спосіб, а тому суд вважає, що право позивача не підлягає захисту шляхом застосування ст. 1212 ЦК України з огляду на наступне. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами гл.83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання щодо безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених у ст.11 ЦК). За змістом ст.1212 ЦК, безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11, ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених у ст.11 цього кодексу. У Постанові ВСУ від 02.03.2016 року у справі №6-3090цс15 викладено наступні висновки - згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов`язання. Характерною особливістю кондиційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Аналогічний висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 «У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.» В постанові Верховного Суду від 22.04.2019 р. (справа №753/20514/16-ц) зазначено, що аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Судом встановлено, та не заперечувалось представником позивача та відповідачем, що сторони домовились про продаж будинку за ціною 2000 доларів США (п`ятдесят чотири тисячі вісімсот грн..), позивач почала користуватись будинком для проживання, а грошові кошти в сумі 12 тис. грн. передавались позивачем [PERSON] відповідачу [PERSON] місячними платежами по 4 тис. грн. саме на виконання договору купівлі-продажу будинку, про що свідчить розписка складена 12.08.2020 року.(а\\с 2) Такі обставини, як те, що відповідачка зобовязалась за цей час виготовити документи на будинок, що відповідач не є власником будинку чи не може набути права власності на нього у законний спосіб позивачем не доведено. Тобто до правовідносин, що склались між сторонами застосуванню підлягають положення глави 16 та глави 54 ЦК України. Так відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Статтею 218 ЦК України встановлено правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, відповідно якої недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом, та, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст.. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст.. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Судом встановлено порушення права позивача, оскільки остання не отримала бажаного за договором купівлі-продажу, проте підстави для застосування ст..1212 ЦК України відсутні. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту не випливає з характеру правовідносин, що склались між сторонами, не відповідає вимогам ЦК України. Враховуючи, що належним способом захисту в даному випадку може бути вимога про визнання договору дійсним в порядку ч.2 ст.220 ЦК України, вимога про відшкодування збитків у разі порушення зобов`язання або вимога про застосування наслідків нікчемного правочину, суд дотримуючись диспозитивності цивільного судочинства, не застосовує положення ч.5 ст.216 ЦК України з власної ініціативи. Оскільки позивачем обраний неправильний спосіб захисту порушеного права, тому підстави для задоволення позову за ст..1212 ЦК України відсутні. При розподіл судових витрат, суд керується положеннями ч. 2 ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, вважає, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed