Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Представник Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить визнати останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , виселити зі службового приміщення, зняти з реєстрації та стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що з 1994 по 2012 рік [PERSON] проходив службу старшим лейтенантом служби цивільного захисту начальником караулу 24-СДПЧ Лозівського РВ Головного управління МНС України в Харківській області. Відповідно до рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 30.05.2008 року №385 [PERSON] складом сім`ї з 3 осіб був включений до контрольних списків осіб Головного управління, які потребували поліпшення житлових умов. 29.12.2009 року Державною іпотечною установою, згідно акту прийому-передачі квартир [ADDRESS] , передала до МНС (на момент подання позову ДСНС) України однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 40, 1 м.кв., жилою площею 19, 8 м.кв. Після чого МНС України актом прийому передачі квартир від 25.01.2010 року №3, вищезазначену квартиру передала ГУ МНС України у Харківській області. Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 16.09.2010 року №583 дана квартира включена була до числа службових приміщень Головного управління і тим же рішенням надана [PERSON] на сім`ю із 3 осіб (йому, дружині і сину). 28.09.2010 року між Головним управлінням МНС України в Харківській області (далі-Головне управління МНС) та начальником караулу 24-СДПЧ Лозівського РУ Головного управління МНС старшим лейтенантом служби цивільного захисту Фальковим В.В. було укладено Договір найму службового приміщення загальною площею 40, 10 м.кв. у будинку за адресою: [ADDRESS] . Службове приміщення відповідно до Договору від 28.09.2010 року надавалося [PERSON] для тимчасового проживання (на період до отримання постійного житла чи втрати зв`язків з Головним управлінням) разом з членами сім`ї, а саме: дружиною [PERSON] , сином [PERSON] . Відповідно до наказу ДСНС України від 09.10.2018 року №177 «Про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління» службова квартира [ADDRESS] , перебуває в оперативному управлінні Головного управління ДСНС України у Харківській області. Форма власності - державна, в особі Державної служби України з надзвичайних ситуацій. 24.04.2012 року наказом Головного управління МНС №124 о/с [PERSON] було звільнено у запас ЗСУ за п.98 та 99 п.п.4 (у зв`язку із скороченням штатів) згідно Положення про проходження служби особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, затвердженого ПКМУ від 11.07.2013 року №593. Відповідно до п.4.1 Договору договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє один рік, у разі відсутності з боку Сторін заяв про його розірвання, вважається продовженим на той же термін та на тих же умовах. Відповідно. До п.5.2. Договору при розірванні договору з підстав втрати зв`язків «Наймача» з МНС, «Наймач», з усіма особами, які з ним проживають, підлягає безумному виселенню із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до вимог п.34 п.ІV «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37 при звільненні зі служби громадянина [PERSON] втратив право проживати у службовій квартирі, як особа, яка припинила трудові відносини з організацією (Головне управління МНС) та підлягає виселенню з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення. 21.12.2011 року громадянин [PERSON] відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі отримав в спадщину житловий будинок, житловою площею 21,2 м.кв., загальна площа 35,7 кв.м., ціла частка, [ADDRESS] , тобто у нього відпали підстави для поліпшення житлових умов та надання іншого житла. До 28.11.2017 року громадянин [PERSON] з сім`єю перебував на квартирному обліку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області та був включений до контрольних списків осіб Головного управління, які потребують поліпшення житлових умов. Був виключений з обліку та списків як особа, яка поліпшила житлові умови, внаслідок чого відпали підстави для надання іншого житлового приміщення. Зважаючи на вище викладене, представник позивача звернувся до суду з позовом та просив його задовольнити в повному обсязі. Ухвалою від 21.01.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, сторонам надано час для подання заяв по суті. Відповідачами було надано відзив на позов, в якому вони вказали, що позовні вимоги не визнають, так як вони є незаконними та необґрунтованими. Відповідачі зазначили, що визнати осіб такими, що втратили право користування, а саме наймача з сім`єю можливо лише у разі їх відсутності та не проживання у жилому приміщенні понад 6 місяців, інших підстав законодавством не передбачено. Зважаючи на вказане, вимога про визнання їх втратившими право користування є незаконною, оскільки вони зареєстровані за спірною адресою та постійно мешкають в спірній квартирі. Також відповідачі зазначили, що Житловий кодекс не містить положень щодо виселення осіб з службових жилих приміщень, у зв`язку з відсутністю підстав для перебування їх на обліку потребуючих покращення житлових умов чи у зв`язку з виникненням права власності на інше жиле приміщення квартиру чи будинок. Посилаючись на ст.125 ЖК УРСР та п.35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 визначають, що не можуть бути виселені з службових приміщень без надання іншого жилого приміщення: особи, що пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове приміщення, не менше як десять років, а також особи, які були звільнені у зв`язку із скороченням штату. Згідно наказу Головного управління МНС в Харківській області від 24.04.2012 року №124 о/с [PERSON] у зв`язку із скороченням штату було звільнено в запас ЗС України за п.98, п.п.4 п.99 Положення про проходження служби особами рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту. Вислуга на день звільнення [PERSON] складала 21 рік, 06 місяців, 18 днів, про що свідчить викладене в позові та доданий позивачем витяг з наказу. Крім того, [PERSON] є пенсіонером МНС України за вислугою років, про що свідчить копія пенсійного посвідчення. Зважаючи на викладене, відповідачі просили відмовити у задоволенні позову. Представником третьої особи було надано пояснення до позовної вимоги, в яких вона зазначила, що підтримує позовні вимоги позивача в повному обсязі, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Також представник вказала, що вселення в спірну квартиру [PERSON] з сім`єю, відповідно до вимог чинного законодавства, здійснювалося на підставі рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 16.09.2010 року №583. Відповідно до наказу ДСНС України від 09.10.2018 року №177 «Про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління» вказана квартира перебуває в оперативному управлінні Головного управління ДСНС України у Харківській області. Форма власності державна, в особі Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Як зазначає представник, службові жилі приміщення надаються особам, у зв`язку з характером трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього, службове жиле приміщення надається на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні. 21.12.2011 року [PERSON] отримав у спадок житловий будинок в тому ж населеному пункті, де проходив службу, тобто у нього відпали підстави для проживання у службовій квартирі саме за місцем проходження служби. Представник вказує, що відповідач повинен був сам добровільно відмовитися від подальшого використання квартири, отримавши будинок на користь інших працівників, які потребують житла в даному населеному пункті. Згідно з п.15 Положення №37 визначено, що громадяни, вказані в рішенні про надання службового жилого приміщення, дають письмове зобов`язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу. 24.04.2012 року наказом Головного управління МНС №124 о/с [PERSON] було звільнено у запас ЗСУ за п.98 та 99 п.п.4 (у зв`язку із скороченням штатів) згідно Положення про проходження служби особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, затвердженого ПКМУ від 11.07.2013 року №593. Враховуючи те, що [PERSON] був звільнений, він втратив право проживати в спірній квартирі, однак в добровільному порядку відповідачі не звільняють квартири. Зважаючи на вище викладене, представник третьої особи просила задовольнити позов в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позовної заяви, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були надані сторонами разом з заявами по суті та досліджені судом, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступних підстав та мотивів. Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до положень частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках (частина 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). При цьому частиною 1 статті 77 вказаного нормативно - правового документа визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу. Частиною 2 статті 77 та частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. З 1994 по 2012 рік [PERSON] проходив службу старшим лейтенантом служби цивільного захисту начальником караулу 24-СДПЧ Лозівського РВ Головного управління МНС України в Харківській області. Відповідно до рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 30.05.2008 року №385 [PERSON] складом сім`ї з 3 осіб був включений до контрольних списків осіб Головного управління, які потребували поліпшення житлових умов. 29.12.2009 року Державною іпотечною установою, згідно акту прийому-передачі квартир [ADDRESS] , передала до МНС (на момент подання позову ДСНС) України однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 40, 1 м.кв., жилою площею 19, 8 м.кв. Після чого МНС України актом прийому передачі квартир від 25.01.2010 року №3(а.с.47), вищезазначену квартиру передала ГУ МНС України у Харківській області. Рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 16.09.2010 року №583 дана квартира включена була до числа службових приміщень Головного управління і тим же рішенням надана [PERSON] на сім`ю із 3 осіб (йому, дружині і сину)(а.с.83). 28.09.2010 року між Головним управлінням МНС України в Харківській області (далі-Головне управління МНС) та начальником караулу 24-СДПЧ Лозівського РУ Головного управління МНС старшим лейтенантом служби цивільного захисту Фальковим В.В. було укладено Договір найму службового приміщення загальною площею 40, 10 м.кв. у будинку за адресою: [ADDRESS] . Службове приміщення відповідно до Договору від 28.09.2010 року(а.с.89-90) надавалося для тимчасового проживання (на період до отримання постійного житла чи втрати зв`язків з Головним управлінням) [PERSON] разом з членами сім`ї, а саме: дружиною [PERSON] , сином [PERSON] . Відповідно до п.4.1 Договору, договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє один рік, у разі відсутності з боку Сторін заяв про його розірвання, вважається продовженим на той же термін та на тих же умовах. Відповідно до п.5.2. Договору при розірванні договору з підстав втрати зв`язків «Наймача» з МНС, «Наймач», з усіма особами, які з ним проживають, підлягає безумному виселенню із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до наказу ДСНС України від 09.10.2018 року №177 «Про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління»(а.с.30-35), службова квартира [ADDRESS] , перебуває в оперативному управлінні Головного управління ДСНС України у Харківській області. Форма власності - державна, в особі Державної служби України з надзвичайних ситуацій. 24.04.2012 року наказом Головного управління МНС №124 о/с [PERSON] було звільнено у запас ЗСУ за п.98 та 99 п.п.4 (у зв`язку із скороченням штатів) згідно Положення про проходження служби особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, затвердженого ПКМУ від 11.07.2013 року №593(а.с.84). Вислуга на день звільнення [PERSON] складала 21 рік, 06 місяців, 18 днів, про що свідчить викладене в позові та доданий позивачем витяг з наказу. Викладене не оспорюється сторонами. 21.12.2011 року громадянин [PERSON] відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі отримав в спадщину житловий будинок, житловою площею 21,2 м.кв., загальна площа 35,7 кв.м., [ADDRESS] (а.с.51, 53-54, 59, 61-65). Згідно договору дарування від 15.03.2019 року(а.с.55), [PERSON] безоплатно подарував вищевказаний будинок [PERSON] що свідчить про те, що на момент звернення позивача до суду будинку у власності [PERSON] немає. До 28.11.2017 року громадянин [PERSON] з сім`єю перебував на квартирному обліку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області та був включений до контрольних списків осіб Головного управління, які потребують поліпшення житлових умов. [PERSON] був виключений з обліку та списків як особа, про що свідчить витяг з рішення виконавчого комітету Лозівської міської ради від 28.11.2017 року №775 Про затвердження протоколу комісії з житлових питань від 21.11.2017 року №11 та копія витягу з протоколу(а.с.40-42). Представник позивача звернувся до суду з позовом у зв`язку з неможливістю вирішити питання у досудовому порядку. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог п.34 п.ІV «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04.02.1988 року №37, при звільненні зі служби громадянин втрачає право проживати у службовій квартирі, як особа, яка припинила трудові відносини з організацією та підлягає виселенню з усіма особами, які з ним проживають, без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст.125 ЖК УРСР та п.35 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року №37 визначено, що не можуть бути виселені з службових приміщень без надання іншого жилого приміщення: особи, що пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове приміщення, не менше як десять років, а також особи, які були звільнені у зв`язку із скороченням штату. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] у зв`язку із скороченням штату було звільнено в запас ЗС України за п.98, п.п.4 п.99 Положення про проходження служби особами рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту. Вислуга на день звільнення [PERSON] складала 21 рік, 06 місяців, 18 днів(а.с.68). Враховуючи вказане, суд приходить до висновку, що [PERSON] не може бути виселений без надання іншого жилого приміщення, так як він пропрацював понад 10 років та був звільнений через скорочення штату. Умови Договору, на які посилається позивач, а саме п.5.2 Договору, в даному випадку суперечить вимогам чинного законодавства. Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Під час вирішення спірних правовідносин суд виходить з того, що їх правове регулювання здійснюється нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Житлового кодексу Української РСР Так, з огляду на положення статті 47 Конституції України та статті 1 Житлового кодексу Української РСР кожен громадянин має право на житло ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У свою чергу, положеннями частини 4 статті 9 Житлового кодексу Української РСР закріплена гарантія кожного громадянина, відповідно до якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як вбачається з положень статті 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, після чого їх можливо визнати такими, що втратили право користування. З матеріалів справи та викладеного сторонами встановлено, що відповідачі зареєстровані та постійно мешкають в спірній квартирі. \~ \~ \~ \~Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] отримав у спадок будинок, однак з матеріалів, поданих позивачем, суд не може встановити, чи даний будинок є жилим. Також, згідно Договору дарування, судом встановлено, що на момент звернення позивачем до суду будинку у власності [PERSON] не має, а виселення особи без наявності у нього іншого житла є неможливим. Тривалий час проживання у спірній квартирі/будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати квартиру/будинок житлом цієї особи в розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги, щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що вимоги щодо зняття відповідачів з реєстрації та виселення їх із квартири є похідними від вимоги щодо визнання осіб втратившими право користування жилим приміщенням, яка задоволенню не підлягає, то розглядатися дані вимоги не будуть. Статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі постанови КЦС ВС від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18, положень Конституції України,

Outcome: dismissed