Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Представником позивача [PERSON] - адвокат Гончаров В.В. до суду подано вищевказаний позов. Позивач мотивує позов тим, що 07 квітня 2008 року відповідач [PERSON] уклав з ПАТ КБ ПриватБанк кредитний договір № К048-08/Ф за яким отримав у кредит 30000 доларів США. На забезпечення своїх зобов`язань за цим кредитним договором відповідач [PERSON] цього ж дня уклав з банком договір потеки, за яким передав Банку в іпотеку належне йому нежитлове приміщення -пункт технічного обслуговування автомобілів загальною площею 513,7 кв.м., яке знаходиться за адресою [ADDRESS] . Оскільки відповідач [PERSON] не виконував належним чином свої кредитні зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості за кредитним договором, Банк звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення такої заборгованості. Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 15 серпня 2014 року у справі № 298/770/14-ц, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на приміщення шляхом його продажу Банком з укладенням від імені відповідача [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з можливістю здійснення Банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. 14 квітня 2017 року між Банком і [PERSON] укладено і нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу, згідно з яким Банк продав позивачеві [PERSON] приміщення. Цього ж дня була здійснена державна реєстрація права власності позивача на приміщення. Однак 19 червня 2017 року відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки на якій розташоване приміщення. Відтак, оскільки позивач 14.04.2017 року на підставі належного договору купівлі-продажу набув у власність приміщення, то у відповідності до Закону він набув і право власності на земельну ділянку, на якій розташоване це приміщення, а відповідач [PERSON] того ж дня 14.04.2017 року, втратив право власності на земельну ділянку. Оскільки відповідач [PERSON] не визнавав право власності позивача на земельну ділянку, а визнавав її своєю власністю, що стверджується укладенням ним договору дарування цієї земельної ділянки від 19.06.2017 року, то позивач вправі вимагати в судовому порядку визнання за ним права власності на земельну ділянку з 14.04.2017 року. Між тим, за вказаним договором від 19.06.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. за реєстровим номером 781, відповідач [PERSON] подарував земельну ділянку своїй доньці [PERSON] . Даним договором дарування порушено право власності позивача на земельну ділянку, яке в нього виникло 14.04.2017 року у зв`язку з набуттям у власність приміщення. Таким чином, договір дарування земельної ділянки від 19.06.2017 року підлягає визнанню недійсним. А тому позивач просить суд визнати за ним з 14 квітня 2017 року право власності на земельну ділянку площею 0,015 га з кадастровим номером 2120855100:02:005:0002, розташовану за адресою [ADDRESS] ; Визнати недійсним з моменту його вчинення договір дарування земельної ділянки площею 0,015 га з кадастровим номером 2120855100:02:005:0002, розташованої за адресою : [ADDRESS] , який укладений 19 червня 2017 року між [PERSON] і [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. за реєстрованим номером 781. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, однак від представника позивача до суду подано заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з`явилися, від [PERSON] до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з пандемією COVID19, а також що він знаходиться за кордоном. Однак представник відповідачів [PERSON] також в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином оповіщений про час та місце розгляду справи. Відповідачі відзив на позов не подали. В судове засідання також не з`явилася приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Кузьо Г.В. про причини неявки суд не повідомила, хоча була належним чином оповіщена про час та місце розгляду справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані докази, суд дійшов висновків про наступне. Судом встановлено, що 14 квітня 2017 року між ПАТ КБ ПриватБанк та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення пункт технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 513,7 кв.м., яке складається з будівлі пункту технічного обслуговування автомобілів, цегляна площею 303,2 кв.м., навіс-I, змішані,167,3 кв.м., та навісII, змішані 126,8 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS] ,що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 14.04.2017 року ( а.с. 13). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14.04.2017 року, убачається, що власником нежитлової будівлі пункт технічного обслуговування автомобілів є [PERSON] (а.с.14). Копією договору дарування земельної ділянки від 19.06.2017 року, встановлено, що [PERSON] та [PERSON] домовились про наступне: Дарувальник [PERSON] подарував, а обдаровуваний [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку площею 0,015 га, що розташована [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 2120855100:02:005:0002 (а.с.15). Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частин першої та другої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок ( крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти ( крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Згідно з ч.1 та ч.4 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Зазначені вище законодавчі норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Таким чином, за загальним правилом закріпленим у цих законодавчих нормах, особа, яка набула права власності на будинок, будівлю чи споруду, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві приватної власності нежитлова будівля Пункт технічного обслуговування автомобілів, загальною площею 303,2 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] . ( а.с.14). Також встановлено, що земельна ділянка,яка по договору дарування належить [PERSON] знаходиться за адресою [ADDRESS] , площа 0,015 га, кадастровий номер 2120855100:02:005:0002. Цільове призначення земельної ділянки для виробничо-комерційної діяльності. (а.с.15, договір дарування земельної ділянки від 19.06.2017). Отже нежитлова будівля розташована на земельній ділянці,яка була подарована [PERSON] ,що належала йому на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.05.2008 року (а.с.26-27). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. За приписами ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Недотримання такої умови зумовлює визнання правочину недійсним у відповідності до ст. 215 цього ж Кодексу. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Статтею 236 ЦК України встановлено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки позивач [PERSON] 14 квітня 2017 року набув право власності на об`єкт нерухомого майна, а відповідач [PERSON] 19.06.2017 року уклав договір дарування земельної ділянки, що є порушення права власності позивача на земельну ділянку, а тому даний договір дарування підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить закону Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно ст. 12 та ст. 81ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договором дарування земельної ділянки, який укладений 19.06.2017 року між [PERSON] і [PERSON] порушено право власності позивача на земельну ділянку, а тому він підлягає визнанню недійсним та визнання права власності позивача на земельну ділянку. Враховуючи вищенадене, суд вважає, що позов є обгрунтованим та таким ,що підлягає до задоволення. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідачів підлягають стягненню витрати, понесені позивачем по оплаті судового збору у розмірі 1681,60 грн.

Outcome: approved