Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

Представник позивача, [PERSON] , звернувся до суду із вказаним позовом в інтересах [PERSON] , в обґрунтування якого вказував, що 21 вересня 2016 року між позивачем, другим механіком т/х «EVGENIA Z», та компанією «BINARTA CORPORATION» в особі повноважного представника, Молчанова Максима Анатолійовича, який діє на підставі довіреності, виданої 8 січня 2016 року, та компанією «SALUTA SHIPPING LIMITED» в особі директора Ломазова Володимира Семеновича, який діє на підставі статуту, у м. Миколаїв 21 вересня 2016 року було укладено тристоронню угоду № 2 про виплату заборгованості по заробітній платі, згідно з п. 1 якої судновласник, компанія «SALUTA SHIPPING LIMITED», визнала за собою перед позивачем заборгованість по заробітній платі у розмірі 26752 долари США за періоди з січня 2015 року по вересень 2015 року та з квітня 2016 року по серпень 2016 року, з урахуванням бонусів станом на 26 серпня 2016 року включно, згідно таблиці розрахунків, представленої у додатку № 1 до вказаної угоди, яка складена на підставі конкретних розмірів тарифних ставок та посадових окладів, встановлених у індивідуально підписаному контракті про працевлаштування моряка. Так за п. 4.1-4.3 такої угоди передбачений графік погашення заборгованості по заробітній платі позивачу. Остаточний розрахунок заборгованості по заробітній платі згідно з даною угодою та додатком № 1 до неї повинен був бути проведений у строк до 23 березня 2017 року. Також за п. 7 угоди від 21 вересня 2016 року після повного погашення заборгованості позивач зобов`язався письмово підтвердити відсутність будь-яких претензій до судновласника та відповідача. Однак через те, що відповідачем заборгованість по зарплаті перед позивачем у повному обсязі до теперішнього часу не погашена, він змушений звернутись до суду для захисту своїх прав на підставі трудового законодавства для стягнення заборгованості в сумі 26752 доларів США на підставі угоди № 2 від 21 вересня 2016 року, що дорівнює за курсом НБУ до національної валюти 513674,24 грн. Таким чином на підставі переліченого просив суд стягнути з компанії «BINARTA CORPORATION», яка діє від імені компанії «SALUTA SHIPPING LIMITED», на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 513674,24 грн. Ухвалою суду від 30 березня 2020 року провадження по справі за вказаним позовом [PERSON] було відкрито. Судом встановлено, що відповідач, компанія «BINARTA CORPORATION», зареєстрована в Белізі, де знаходиться за адресою: Нью Хорізон Білдінг, [ADDRESS] ). Згідно із ст. 1 «Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах», укладеної 15 листопада 1965 року в м. Гаага, яка набула чинності для України 1 грудня 2001 року, та до якої приєднався Беліз як договірна держава Конвенції, яка набула чинності для Белізу 1 травня 2010 року (далі Конвенція 1965 року), така Конвенція застосовується у цивільних та комерційних справах щодо всіх випадків, коли існує потреба в передачі судових та позасудових документів для вручення за кордоном. За ст. 2 Конвенції 1965 року кожна Договірна Держава призначає Центральний Орган, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, і здійснення процесуальних дій відповідно до положень ст. 3-6. На підставі Інформаційного Листа Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2009 року № 01-08/315 «Про деякі питання, пов`язані із застосуванням Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» інформацію стосовно держав, які є учасниками Конвенції, Центральних органів, визначених згідно зі ст. 2 Конвенції, адреси цих органів розміщено на веб-сайті Гаазької конференції з міжнародного приватного права (http://www.hcch.net). Таким чином ухвалою суду від 22 квітня 2020 року на підставі ст. 498,499 ЦПК України та «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» від 15 листопада 1965 року постановлено звернутись із судовим дорученням про вручення документів, в тому числі судових викликів відповідача на 23 листопада 2020 року та на 14 грудня 2020 року, на території Белізу відповідачу, компанії «BINARTA CORPORATION», до компетентного органу Белізу. Відповідно до ст. 6 Конвенції 1965 року Центральний Орган запитуваної Держави або будь-який орган, який вона може призначити для цього, складає підтвердження відповідно до формуляра, доданого до цієї Конвенції, де підтверджується факт вручення документу і зазначається спосіб, місце та дату вручення, а також особа, якій документ було вручено. Якщо документ не був вручений, в підтвердженні зазначаються причини, які перешкодили врученню. Підтвердження направляється безпосередньо запитуючому органу. Суд зазначає, що на час розгляду справи судом жодної інформації з приводу виконання судового доручення на підставі «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» від 15 листопада 1965 року компетентним органом Белізу the Registar of the Supreme Court of Belize на адресу суду не надходило. У судове засідання ані позивач, [PERSON] , ані його представник, [PERSON] , не з`явились, надавши заяву з проханням вирішити справу за їх відсутності, задовольнивши заявлені позовні вимоги та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Представники компанії відповідача, «BINARTA CORPORATION», до судового засідання також не з`явились повторно та жодних документів на розгляд справи за позовом [PERSON] суду не надали. За ч. 1 ст. 15 Конвенції 1965 року, якщо документ про виклик до суду підлягав передачі за кордон з метою вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і якщо відповідач не з`явився, то судове рішення не може бути винесено, поки не буде встановлено, що a) документ був вручений у спосіб, передбачений внутрішнім правом запитуваної Держави для вручення документів, складених у цій країні, особам, які перебувають на її території; b) документ був дійсно доставлений особисто відповідачеві або за його місцем проживання в інший спосіб, передбачений цією Конвенцією; і що, в кожному з цих випадків, вручення або безпосередня доставка були здійснені в належний строк, достатній для здійснення відповідачем захисту. Натомість суд вказує, що згідно із ч. 2 ст. 15 Конвенції 1965 року визначено випадки, коли кожна Договірна Держава може заявити, що суддя, незалежно від положень частини першої цієї статті, може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку, у разі, якщо виконані всі наступні умови: a) документ було передано одним із способів, передбачених цією Конвенцією; b) з дати направлення документа сплинув термін, який суддя визначив як достатній для даної справи і який становить щонайменше шість місяців; c) не було отримано будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля для отримання його через компетентні органи запитуваної Держави. Також за ч. 1 ст. 16 Конвенції 1965 року коли документ про виклик до суду було передано за кордон для вручення відповідно до положень цієї Конвенції, і було винесено рішення проти відповідача, який не з`явився, то суддя має право звільнити цього відповідача від наслідків закінчення строку для оскарження рішення, у разі, якщо виконані наступні умови: a) відповідач не з своєї вини не був поінформований про документ в час, необхідний для організації свого захисту, або про рішення в необхідний для оскарження строк; b) та аргументи, надані відповідачем по суті, prima facie (на перший погляд) вбачаються небезпідставними. На підставі ч. 2 ст. 16 Конвенції 1965 року звернення про оскарження може бути прийняте лише протягом розумного строку після того, як відповідач дізнався про рішення. В той же час за ч. 3 ст. 16 Конвенції 1965 року кожна Договірна Держава може заявити, що це звернення не буде розглядатися, якщо воно направлено після закінчення строку, визначеного в такій заяві, але який в будь-якому випадку не може бути меншим ніж один рік з дати постановлення рішення. Суд зауважує, що на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» Україна приєдналась до «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах», укладеної 15 листопада 1965 року в м. Гаага, із заявами та застереженнями, зокрема, до ст. 15 Конвенції: якщо виконано всі умови, зазначені у ч. 2 ст. 15 Конвенції, суддя незалежно від положень ч. 1 ст. 15 Конвенції може винести рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку документів; а також до ст. 16 Конвенції: звернення про оскарження не буде розглядатися в Україні, якщо воно направлено після закінчення одного року з дати винесення рішення. На підставі переліченого суд встановив, що судом на виконання положень ст. 1 «Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» 1965 року, чинної для України та Белізу, було по справі за позовом [PERSON] передано судові документи для вручення відповідачу, «BINARTA CORPORATION», відповідно до ст. 2 Конвенції через Центральний Орган Белізу, the Registar of the Supreme Court of Belize, обов`язком якого є отримання прохань про вручення документів, що виходять від інших Договірних Держав, від якого натомість на адресу суду не надійшло підтвердження за ст. 6 Конвенції про вручення судових документів або причини, які перешкодили їх врученню відповідачу. В той же час суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 15 Конвенції 1965 року по справі за позовом [PERSON] , по-перше, судові документи було передано відповідачу способом, передбаченим цією Конвенцією; по-друге, з дати направлення судових документів сплинув термін, визначений судом, та який становить більше ніж 6 (шість) місяців; по-третє, не було отримано судом будь-якого підтвердження, незважаючи на всі розумні зусилля. Враховуючи, що Україна, приєднавшись до Конвенції 1965 року на підставі Закону України «Про приєднання України до Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах» із заявами та застереженнями до ст. 15 Конвенції, а саме: якщо виконано всі умови, зазначені у ч. 2 ст. 15 Конвенції, суддя незалежно від положень ч. 1 ст. 15 Конвенції може винести рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередню доставку документів, та оскільки судом по справі за позовом [PERSON] було дотримано положення ч. 2 ст. 15 Конвенції 1965 року, то суд дійшов висновку про можливість незалежно від положень ч. 1 ст. 15 Конвенції 1965 року винести рішення по справі за відсутності підтвердження про вручення судових документів відповідачу, компанії «BINARTA CORPORATION». Таким чином суд вважає, що для розгляду справи за ч. 4 ст. 223 ЦПК України шляхом ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів було дотримано усі необхідні умови. Отже, суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно із ч. 3 ст. 21 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП) особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. На підставі ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За ч. 2 ст. 233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із ст. 526 Цивільного кодексу України (далі за текстом рішення - ЦК) зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що за Угодою № 2 про виплату заробітної плати від 21 вересня 2016 року (далі - угода № 2), укладеної [PERSON] , як механіком т/х «EVGENIA Z», компанією «BINARTA CORPORATION» в особі повноважного представника, [PERSON] , та компанією «SALUTA SHIPPING LIMITED» в особі директора Ломазова Володимира Семеновича, вбачається, що сторони узгодили виплату заробітної плати позивачу за період з січня 2015 року по 23 серпня 2016 року (додаток № 1), заборгованість по якій утворилась у компанії «SALUTA SHIPPING LIMITED» у розмірі 26752 доларів США станом на 23 серпня 2016 року згідно із таблицею розрахунків (додаток № 1) відповідно до контракту про працевлаштування моряка, [PERSON] . За умовами угоди № 2 вказана заборгованість компанії «SALUTA SHIPPING LIMITED» із заробітної плати позивача повинна була бути виплачена компанією «BINARTA CORPORATION» у встановлені угодою № 2 строки (до 23 вересня 2016 року 5760 доларів США; до 23 грудня 2016 року 10496 доларів США; та до 23 березня 2017 року 10496 доларів США). При цьому кожна передача грошових коштів в рахунок погашення боргу фіксується письмовим підтвердженням позивача про їх отримання, а після повного погашення боргу [PERSON] повинен був письмово підтвердити відсутність жодних претензій до компанії «SALUTA SHIPPING LIMITED». Суд натомість зазначає, що доказів проведення оплати компанією «BINARTA CORPORATION» на умовах угоди № 2 на користь [PERSON] боргу із заробітної плати позивача матеріали справи не містять та такі докази не були надані суду представниками відповідача. Таким чином на підставі переліченого та за відсутності письмового підтвердження позивача про отримання ним боргу в сумі 26752 доларів США по зарплаті за контрактом моряка - в судовому засіданні було встановлено наявність зобов`язання компанії «BINARTA CORPORATION» щодо необхідності здійснити виплату [PERSON] заборгованості по заробітній платі у визначеному умовами угоди № 2 розмірі. Суд зазначає, що враховуючи курс долара США до національної валюти на момент винесення рішення по справі згідно із офіційним курсом Національного Банку України, то вбачається, що 26752 долари США дорівнюють 748162,48 грн. (26752 х 27,9666 = 748162,48). Зважаючи на те, що представником позивача були в інтересах [PERSON] заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача боргу по зарплаті позивача у національній валюті в сумі 513674,24 грн., то внаслідок того, що такі вимоги не перевищують встановлений станом на 14 грудня 2020 року розмір еквіваленту боргу відповідача перед позивачем в сумі 26752 доларів США, то заявлені представником [PERSON] вимоги в сумі 513674,24 грн. підлягають задоволенню. Отже, з огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до компанії «BINARTA CORPORATION» про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 513674,24 грн. На підставі ст. 141 ЦПК України внаслідок задоволення позовних вимог на користь держави з відповідача також підлягає стягненню судовий збір у сумі 5136,74 грн.

Outcome: approved