Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до укладеного між сторонами кредитного договору б/н \~від 12.05.2010 року,\~позивач надав\~відповідачу кредит\~у сумі\~25000\~грн.,\~а відповідач\~зобов`язувалася\~повернути кредит\~та сплатити\~відсотки за\~користування кредитними\~коштами в\~строки та\~в порядку,\~встановленому цим\~договором.\~Позивач зобов`язання\~за даним\~кредитним договором\~виконав у\~повному обсязі,\~надавши відповідачу\~кредит у\~розмірі передбаченому\~умовами договору.\~Однак відповідач\~усупереч умов\~договору та\~ст.\~509,\~526,\~1054\~ЦК України\~не надавала\~своєчасну банку\~грошові кошти\~для погашення\~заборгованості за\~кредитом.\~10.06.2015\~року позивач\~звернувся до\~Лозівського міськрайонного\~суду Харківської\~області з\~позовом до\~відповідача про\~стягнення заборгованості.\~Заочним рішенням\~суду від\~15.09.2015\~року позовні\~вимоги задоволено\~повністю.\~Як зазначено\~у позові\~прострочена сума\~заборгованості за\~кредитним договором\~становить 23970\~грн.\~Також позивач\~зазначає,\~що винесення\~заочного рішення\~від 15.09.2015\~року не\~свідчить про\~припинення договірних\~правовідносин сторін,\~оскільки договір\~діє до\~повного виконання\~сторонами зобов`язань\~та не\~звільняє боржника\~від відповідальності\~за невиконання\~ним грошового\~зобов`язання.\~Оскільки з\~відповідача було\~стягнуто заборгованість\~за кредитним\~договором за\~період з\~дати укладення\~кредитного договору\~до дати\~поточної заборгованості,\~яка була\~вказана в\~заочному рішенні\~Лозівського міськрайонного\~суду Харківської\~області від\~15.09.2015\~року,\~тобто за\~період з\~12.05.2010\~року \~по 28.02.2015\~року,\~тому за\~період після\~подання позовної\~заяви від\~10.06.2015\~року,\~з 11.06.2015\~року по\~09.08.2021\~року відповідач\~має заборгованість\~відповідно до\~вимог ч.\~2\~ст.\~625\~ЦК України\~у розмірі\~18515,80\~грн.,\~яка складається:\~14091,52\~грн.\~ індекс\~інфляції за\~прострочення виконання\~зобов`язання;\~4424,28\~грн.\~ 3%\~річних від\~простроченої суми. У зв`язку з чим, представник позивача був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права і просить суд стягнути з відповідача дану заборгованість та понесені судові витрати. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 02.09.2021 року, було відкрито провадження, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог. Не заперечував з приводу ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляд справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації. Причини неявки суду не повідомила, відзив на позов не надала. Відповідно до\~ч.8\~ст. 178 ЦПК України\~визначено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічне положення міститься і в ч. 2\~ст. 191 ЦПК України. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надала, також не подала відзив на позовну заяву та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи тому у відповідності з вимогами\~ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані до суду докази у їх сукупності було встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що 12.05.2010 року відповідач [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Анкету-заяву до Умов та Правил надання банківських послуг та отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, що підтверджується копією Анкети-заяви. (а.с. 25). Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 15.09.2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. (а.с.10) З розрахунку основної суми заборгованості за договором, вбачається, що за період з 11.06.2015 року по 31.05.2017 року та з 09.06.2017 року по 09.08.2021 року основна сума заборгованості за договором становить 23970 грн., яка складається з наступного: 14091,52\~грн.\~ індекс\~інфляції за\~прострочення виконання\~зобов`язання та\~4424,28\~грн.\~ 3%\~річних від\~простроченої суми .(а.с.11-12) Згідно ст.\~12\~ЦПК\~України\~цивільне судочинство\~здійснюється\~на\~засадах змагальності\~сторін. Учасники\~справи мають\~рівні\~права\~щодо здійснення\~всіх\~процесуальних\~прав та\~обов`язків,\~передбачених\~законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст.\~77\~ЦПК\~України\~предметом доказування\~є\~обставини,\~що\~підтверджують\~заявлені вимоги\~чи\~заперечення\~або мають\~інше\~значення\~для розгляду\~справи\~і\~підлягають встановленню\~при\~ухваленні\~судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом положень\~статті 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його невиконання (договір чи діалект). Приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18). Водночас, за змістом статей 598-609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання. Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Наведене узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17. Так, Верховний Суд у постанові від 07.02.2018 у справі № 910/11249/17 вказав, що норма ст. 625 ЦК України, не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 зроблено висновок щодо можливості застосування положень ст. 625 ЦК України до будь-яких грошових зобов`язань незалежно від підстав виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачене договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові від 06.03.2019 у справі № 577/5360/15-ц Верховний Суд зробив висновок, що за змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, на підставі викладеного вбачається, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, у зв`язку зі стягненням грошових коштів, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). Також при вирішенні даної справи суд враховує правову позицію, яка викладена у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 760/6938/16-ц, відповідно до якої формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Відтак нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Судом встановлено, що [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором 12.05.2010року належним чином не виконала. У зв`язку із цим банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Судовим рішенням від 15.09.2015 року про стягнення заборгованості за кредитним договором стягнуто заборгованість з відповідача, тим самим підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що дана позовна заява підлягає задоволенню, оскільки з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2015 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором від 12.05.2010 року не припинилося, а триває до повного виконання нею грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за увесь час прострочення до моменту звернення до суду з цим позовом. Згідно ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2270грн. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved