Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Представник позивача звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до кредитної спілки «Володар», Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) в якому просив скасувати обтяження предмета іпотеки, а саме скасувати заборону відчуження накладене приватним нотаріусом Назарчук Н.В. 21 лютого 2005 року на підставі договору іпотеки квартири № 5497 від 18 липня 2001 року на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовано тим, що 05 липня 2011 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір позички № 57/10-01. З метою забезпечення вимог заставодержателя, 17 липня 2001 року було укладено договір про іпотеку відповідно до умов якого квартира [ADDRESS] була передана у заставу до КС «Володар». Зобов`язання по договору позивач виконала в повному обсязі, 02 липня 2003 року сторони уклали акт прийому-передачі документів на заставну квартиру. Через певний час позивачка звернулась до Центру надання адміністративних послуг Дніпровської РДА з метою реєстрації місця проживання свого чоловіка, однак їй було відмовлено, оскільки квартира знаходиться під забороною відчуження на підставі договору іпотеки квартири від 18 липня 2001 року. Врегулювати дане питання з відповідачем не вдалося можливим, оскільки не змогла знайти офіс відповідача. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Як вбачається з матеріалів справи вбачається, що 21 листопада 2018 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », про що було видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Так, 05 липня 2001 року між КС «Володар» та [PERSON] було укладено угоду про надання позички № 57/10-01, відповідно до якого позичкодавець надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти в сумі 16 500,00 гривень зі сплатою 20% річних за коористування позичкою на умовах угоди. Позичкодавець надає, а позичальник отримує позичку терміном на 12 місяців з 05 липня 2001 року по 05 липня 2002 року. Строк повернення позички 05 липня 2002 року. На забезпечення вимог, які витікають з угоди про надання позички від 05 липня 2001 року № 57/10-01, 18 липня 2001 року між КС «Володар» та [PERSON] укладено договір про іпотеку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В., відповідно до якого позивач (заставодавець) передав КС «Володар» (заставодержателю) у заставу належну на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . 04 червня 2002 року між КС «Володар» та [PERSON] було підписано додаткову угоду № 1 до угоди про надання позички № 57/10-01 від 05 липня 2001 року та додаток № 1 до даної угоди. Відповідно до якої було продовжено термін отримання позички та розмір сплати відсотків. На підставі цього, 04 червня 2002 року між сторонами було підписано додаткову угоду до договору іпотеки від 18 липня 2001 року та змінено пункт 1.1 Договору про іпотеку від 18 липня 2001 року за реєстровим № 5497 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. 02 липня 2003 року між позивачем та відповідачем було підписано акт закриття угоди про надання позички № 57/10-01 від 05 липня 2001 року з якого вбачається, що позичальник повернув позичку в повному обсязі, відсотки за користування позичкою, пеня та штраф (в разі їх наявності) сплачені. Сторони виконали свої зобов`язання одна перед другою в повному обсязі, претензій одна до одної не мають. Крім того, 02 липня 2003 року на підставі акту прийому-передачі між КС «Володар» (заставодержателем) та [PERSON] (заставодавцем) було передано позивачу документи, а саме договір купівлі-продажу квартири на нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] . Ч. 2 ст. 386 ЦК України передбачено, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах. Передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто неможе бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного суду України № 6-26цс13 від 15 травня 2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] сплатила всю суму позички, про що свідчить акт про закриття угоди про надання позички № 57/10-01 від 05 липня 2001 року складений 02 липня 20003 року та підписаний обома сторонами, а також акт прийому-передачу документів від 02 липня 2013 року відповідно до якого заставодержатель КС «Володар» а особі голови Правління Морозова А .Г . передав заставодавцю [PERSON] , а остання в свою чергу, отримала від КС «Володар» документи на нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, оскільки накладена заборона відчуження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] порушує право позивача та створює перешкоди у здійсненні нею права власності на майно та реалізацію її законних прав та інтересів, тому суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до кредитної спілки «Володар», Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про скасування обтяження предмету іпотеки підлягає задоволенню та слід скасувати обтяження у вигляді заборони відчуження квартири.

Outcome: approved