Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

Представник позивача в березні 2020р. звернулася до суду з позовом, в якому просить с зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти за договором позики від 27.03.2010 року в розмірі 508 447 грн, що на день остаточного розрахунку 02.05.2015р. еквівалентно 48 000 Євро , стягнути з відповідача судові витрати. Просила поновити строк звернення до суду, як пропущений з поважних причин. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27.03.2010р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом. Відповідно до умов договору, позивач передала відповідачу 508 447 , 00 грн. строком до 01.05.2015р. без нарахування процентів. За умовами даного договору визначено, що дана сума еквівалентна 48 000 Євро., тобто сторонами встановлено «валютне застереження». Станом на момент звернення до суду грошові кошти не повернуті. В обґрунтування пропуску строку звернення до суду зазначила про те, що позивач проживає в іншій країні - Італії, де постійно працювала, доглядала за чоловіком та не мала можливості приїхати до України. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.04.2020 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження , справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 19.05.2020р. на адресу суду представником відповідача надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що відповідач не визнає позовні вимоги. В обґрунтування своє позиції зазначає , що позивач є матір`ю відповідача, між ними завжди були теплі відносини. Позивач тривалий час проживає в Італії але приїжджає декілька разів на рік в Україну до м.Херсона. З метою допомогти поліпшити житлові умови, мати вирішила надати кошти в зв`язку з чим сторони уклали договір позики. Жодного разу позивач не вимагала повернення коштів навіть після закінчення строку їх повернення. У відповідача народилися діти, в зв`язку з чим позивач на початку 2020 року приїхала їх відвідати, а потім без жодних попереджень звернулася з даним позовом до суду. Вважає, що позивачем не вірно обраний спосіб захисту , не передбачений ст.16 ЦК України. Крім того позивач помилко вважає, що відповідач повинна їй повернути суму позиви в Євро, адже згідно договір позики гроші надавалися в національній валюті - гривні. Посилання на валютне застереження вважає нікчемним, оскільки сам договір не містить положень щодо визначення суми боргу в еквіваленті у Євро і зазначене застереження є фактично зміною умов договору. Щодо строків позовної давності зазначає, що позивач регулярно приїздила до м.Херсона щонайменше двічі на рік, окрім 2018 року. Вважає пропущеним строк позовної давності звернення до суду. 14.07.2020р. представником позивача подано заяву про збільшення позовних вимог в якій просить зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти за договором позики від 27.03.2010 року в розмірі 1 111 474,80 грн. що на день остаточного розрахунку 01.05.2015р. еквівалентно 48 000 Євро відповідно до офіційного курсу НБУ. Ухвалами суду від 16.07.2020р. та 23.09.2020р. витребувано докази по справі. Ухвалою суду від 28.10.2020р. закрито підготовче провадження у справі , призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. В обґрунтування пропуску строку позовної давності зазначила, про те, що позивач протягом 2015-2016 роки доглядала за хворою матерію [PERSON] , а в період жовтень 2017 року проходила лікування зубів в приватному стоматологічному кабінеті. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог зазначаючи наступне. Відповідачем не оспорюється, що вона отримала від матері (позивача по справі) грошову суму в розмірі 508 447 грн на будівництво будинку. Кошти використала за призначенням. Коли мати приїздила з Італії, завжди зупинялася в будинку відповідача не виказувала вимог повертати зазначені грошові кошти. Згодом, на ґрунті сімейної сварки, мати почала вимагати повернення грошей. Відповідачем не оспорюється той факт, що позивач доглядала за хворою матір`ю та лікувала зуби , але вона не визнає цілодобовість такої зайнятості і неможливість звернутися до адвоката чи до суду . Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів , поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 27.03.2010р. між сторонами був укладений договір позики згідно якого [PERSON] позичила у [PERSON] 508 447,00 гривень , які зобов`язалася повернути до 01.05.2015 року. Договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Пономарчук І.Я. за реєстровим № 860. Після печатки нотаріуса від руки написано, що сума 508 447,00 гривень еквівалентна 48 000 Євро, отримано готівкою. (а.с.18) В судовому засіданні досліджувався оригінал договору позики згідно зі ст.229 ЦПК України. Копія даного договору посвідчена суддею . Сторонами не оспорюється, що позивач є матір`ю відповідача та те, що позивач проживає в Італії, в період 2015-2016 роках доглядала за хворою матір`ю, яка проживала в Голопристанському районі Херсонської області с. Зеленотропинське. З відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України № 3440/20 від 23.09.2020р. наданої на виконання ухвали суду про витребування доказів, вбачається, що [PERSON] з період з 25.09.2015 року по 26.02.2020р. перетинала кордон України в такі дати: 28.09.2015р. (в`їзд) 28.10.2015р. (виїзд) 14.03.2016р. (в`їзд) 06.04.2016р. (виїзд) 24.09.2016р. (в`їзд) 26.10.2016р. (виїзд) 07.11.2016р. (в`їзд) 07.12.2016р. (виїзд) 02.10.2017р. (в`їзд) 25.10.2017р. (виїзд) 21.01.2019р. (в`їзд) 20.02.2019р. (виїзд) 23.09.2019р. (в`їзд) 09.10.2019р. (виїзд) 17.02.2020р. (в`їзд) 26.02.2020р. (виїзд) (а.с.121, 124) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт того, що [PERSON] приїздила до матері - [PERSON] в 2015-2016 роках та доглядала за нею до моменту її смерті. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 21.10.2020р. Суворовським районним у м.Херсоні відділом ДРАЦС Південного міжрегіонального УМЮ (м.Одеса) (а.с.143) Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. За ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. За частиною першою статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Відповідно до ч.2 статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що якщо сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто, якщо договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом не передбачено визначення грошового еквіваленту зобов`язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим, для відповідної валюти на день платежу - за наявності спору у суді щодо стягнення боргу, станом на день ухвалення рішення. В договорі позики, укладеному між сторонами визначено суму зобов`язання в гривні, тому у суду відсутні підстави вважати , що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положенням частини другої статті 533 ЦК України. Помилковим є посилання позивача, що дописана від руки на звороті нотаріально посвідченого договору фраза про отримання суми боргу в гривнях з вказівкою на еквівалент в 48 000 Євро є валютним застереженням, оскільки умовами договору валютне застереження не передбачено і навіть ця фраза не містить зобов`язання про повернення коштів в розмірі вказаного еквіваленту, а лише констатує факт передачі коштів в певній сумі на момент позики. Тому суд приходить до висновку , що сторонами не визначено в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Звертаючись до суду з даним позовом позивачем обрано спосіб захисту шляхом зобов`язання відповідача повернути на користь позивача заборгованість за позикою. Так, згідно зі статті 16 ЦК України «Захист цивільних прав та інтересів судом» кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права;2) визнання правочину недійсним;3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5) примусове виконання обов`язку в натурі;6) зміна правовідношення;7) припинення правовідношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Предметом позову у цій справі по суті є повернення позивачу грошових коштів. Суд звертає увагу на те, що стягнення з відповідача коштів на користь позивача є більш ефективнішим способом захисту порушених прав, чим зобов`язання відповідача повернути кошти позивачу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави. Таким чином суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з причин їх необґрунтованості в частині посилання на ч.2 ст.533 ЦК України , оскільки сторонами при укладенні договору не визначено в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Крім того, суд приходить до висновку, що при зверненні до суду з вимогою про зобов`язання відповідача повернути кошти позивачу, позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушених прав.

Outcome: dismissed