Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Представник Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка звернувся до суду із позовною заявою, у якій просить стягнути з [PERSON] вартість її утримання у вищому навчальному закладі в розмірі 30 965,66 гривень, та судові витрати в розмірі 1600 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] (далі - Відповідач) проходила публічну службу в органах внутрішніх справ України з 05.08.2008 року по 04.12.2012 року. Наказом Луганського державного університету внутрішніх справ імені Е.О. Дідоренка від 29.07.2008 року №398 о/с, Відповідачку з 05.08.2008 року було прийнято на службу до органів внутрішніх справ України та зараховано курсантом денної форми навчання за державним замовленням до ЛДУВС ім.. Е.О. Дідоренка та присвоєно перше спеціальне звання «рядовий міліції». Відповідно до вимог наказу МВС України № 150 від 14.05.2007 року, 22 вересня 2008 року між Відповідачкою та Позивачем укладено договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (далі - Договір). Згідно п.2.3.6 Договору, в разі звільнення з ОВС по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі з підстав, зазначених у п.3 Договору, Відповідач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком. 25.05.2012 року наказом ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка № 62 о/с Відповідачку було відряджено для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Луганській області з 28.05.2012 року. Наказом ГУМВС України в Луганській області № 392о/с від 04.12.2012 року Відповідачку було звільнено з ОВС у запас Збройних сил України за п.64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Розрахунок витрат, пов'язаних з утриманням Відповідачки проводився відповідно Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого спільним Наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв'язку України, адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 16.07.2007 року №419/831/240/605/537/219/534, які склали 30965,66 гривень. Окрім того, в окремій заяві Позивачем ставиться питання про поновлення строків позовної давності, оскільки загальний строк позовної давності минув. В обґрунтування заяви зазначено, що Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 10.06.2013 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 23.07.2013 року, адміністративний позов ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка до [PERSON] про відшкодування вартості навчання був задоволений повністю. Але Вищим адміністративним судом України 09.03.2017 року зазначені судові рішення були скасовані, провадження у справі закрито у зв'язку з тим, що спірні правовідносини є предметом розгляду цивільного судочинства. Про факт закриття провадження у справі Позивачу стало відомо 24 грудня 2017 року при отриманні поштою ухвали ВААС України. Через це вважає причини пропущення строку позовної давності поважними, та просить суд його поновити. У судовому засіданні представник Позивача вимоги, викладені у позовній заяві підтримав повністю, просив їх задовольнити. Відповідачка у судове засідання 01.02.2018, 14.02.2018 року, 27.02.2018 року, 13.03.2018 року, 26.03.2018 року, 10.04.2018 року не з'явилася, про причини неявки не повідомила. Судові виклики та повідомлення поверталися до суду з поміткою «за закінченням терміну зберігання», тобто особами за зареєстрованим місцем мешкання Відповідачки судові виклики ігнорувалися. У зв'язку з цим, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України, оголошення про виклик до суду двічі розміщувалося на сторінці Міловського районного суду веб-порталу «Судова влада України», тому Відповідачка вважається належно повідомленою про час та місце розгляду справи. Ухвалою Міловського районного суду від 10.04.2018 року вирішено питання про заочний розгляд справи. У зв'язку з наведеним, суд вважає за необхідне розглянути цивільну справу відповідно правил ч.4 ст. 223 ЦПК України і вирішити її на підставі наявних у ній доказів. Представник Позивача не заперечує проти такого порядку вирішення справи. Розглянувши матеріали цивільної справ, вислухавши представника Позивача, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Законодавець не наводить прикладів підстав через які суд може визнати поважними причини пропущення строку позовної давності, таким чином суд самостійно оцінює кожні обставини на предмет поважності. Європейський суд з прав людини наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи проведення на території Луганської області антитерористичної операції з 2014 року (що є загально відомим фактом і окремому доказуванню не підлягає), а також те, що у 2014 році ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка був неодноразово передислокований спочатку до м. Суми у 2014 році (а.с.10), а згодом до м. Сєвєродонецька у 2016 році (а.с.9) у зв'язку з окупацією м. Луганська та неодноразово змінював юридичну адресу, а відправлення кореспонденції з Донецького апеляційного адміністративного суду у 2017 році тимчасово не здійснювалося (а.с.11), суд вважає причини пропуску строку позовної давності об'єктивними і такими, що не залежали від волі Позивача, тому вимога про його поновлення підлягає задоволенню. Щодо основної вимоги про відшкодування вартості утримання у вищому навчальному закладі суд приходить до наступного. Наказом Позивача від 29 липня 2008 року № 398 о/с Відповідачку зараховано курсантом на денну форму навчання за державним замовленням з присвоєнням першого спеціального звання «рядовий міліції» на факультет підготовки слідчих (а.с.16). Після цього, 22.09.2008 року у м. Луганську між сторонами був укладений договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України (який визнано ухвалою ВАСУ від 09 березня 2017 року цивільно-правовим), згідно якого Відповідачка погодилася з усіма умовами договору, та скріпила його своїм підписом (а.с.17-20). Пунктом 3 Договору встановлені підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку, зокрема це відмова від подальшого проходження служби на посадах рядового чи начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання. У додатковому договорі, погодженому сторонами 19.01.2012 року, розширено тлумачення підстав відшкодування фактичних витрат на підготовку, у зв'язку з чим п. 3 викладений у такій редакції: «Звільнення особи зі служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни» (а.с.21). Наказом Позивача № 62 о/с від 25.05.2012 року, Відповідачку відряджено для подальшого проходження служби випускників 2012 року до ГУМВС України в Луганській області (а.с. 23). Відповідачка звільнилася з ОВС у запас Збройних сил України на підставі п.64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України, що підтверджується витягом з наказу від 04.12.2012 року № 392 о/с (а.с.24). З наведених доказів вбачається, що Відповідачка звільнилася з ОВС за власним бажанням відслуживши менше одного року, чим порушила зобов'язання визначене у п.3 Договору (не звільнятися з ОВС за власним бажанням протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу ОВС). Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України , зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання,відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені ч.1 ст. 611 ЦК України, і в даному випадку це - відшкодування збитків. Згідно положень ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини повинен довести Відповідач. Відповідно до п. 1,2 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року № 313 (в редакції, яка була чинною станом на час відрахування Відповідачки з навчального закладу), особи, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС України у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання. Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлює МВС України разом з Міністерством фінансів України. Згідно із п. 3 вищевказаного Порядку, витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою. Типову форму договору затверджує МВС за погодженням з МОН. Згідно розрахунку (а.с.25), вартість утримання випускниці лейтенанта міліції [PERSON] складає: 1. Грошове забезпечення - 13087,99 гривень; харчування - 13228,43 гривні; речове забезпечення - 1243,50 гривень; комунальні послуги - 3405, 74 гривень, а разом становить 30965,66 гривень. Вартість утримання колишнього курсанта [PERSON] підтверджується актом перевірки вартості утримання, складеним 25.01.2013 року і затвердженого ректором ЛДУВС [PERSON] (а.с. 26-28). Таким чином Позивачем доведено, що Відповідачка порушила взяті на себе зобов'язання за цивільно-правовим договором, укладеним 22.09.2008 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, розрахунок вартості проведений у відповідності до законодавства України у цій сфері, і протилежною стороною не спростований, виходячи із оцінки сукупності доказів, що є у справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким що підлягає задоволенню у повному обсязі. Заява про поновлення строку позовної давності також підлягає задоволенню з мотивів, що викладені вище. Судові витрати підлягають стягненню з Відповідача за правилами п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved