Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-29 00:00:00

Представник позивача АТ «Укрсоцбанк» звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] з позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором кредиту. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. Між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачкою [PERSON] 25.04.2007 року було укладено договір №032/29-124 К про надання кредиту, відповідно до умов якого відповідачка зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. Банк виконав свої договірні зобов`язання за Кредитним договором, надавши Відповідачці кредитні кошти в сумі 42 547.00 доларів США. У порушення умов договору, відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 10.04.2019 року має заборгованість в сумі 888 161.20 грн. Таким чином, Банк був вимушений звернутися з відповідним позовом до суду, просив суд про стягнення з відповідачки суми боргу в розмірі 888 161.20 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.04.2019 року відкрито провадження в справі, призначено підготовче засідання. 15.10.2019 року відповідачкою [PERSON] подано до суду письмовий відзив на позовну заяву. В судовому засіданні 25.02.2020 року було залучено до участі в справі правонаступника АТ «Укрсоцбанк» - АТ «Альфа Банк», закрито підготовчий розгляд, призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явився, повідомлений належним чином про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. В матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника Банку. Відповідачка та її представник в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи міститься письмова заява з проханням проводити розгляд справи без участі відповідачки та її представника. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що між АКБ «Укрсоцбанк» та відповідачкою [PERSON] 25.04.2007 року було укладено договір №032/29-124 К про надання кредиту, відповідно до умов якого відповідачка зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та графіком погашення кредиту. Банк виконав свої договірні зобов`язання за Кредитним договором, надавши Відповідачці кредитні кошти в сумі 42 547.00 доларів США, проте в порушення умов договору, відповідачка свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 10.04.2019 року має заборгованість в сумі 888 161.20 грн., в зв`язку з чим позивач вимушений був звернутися до суду з даними позовними вимогами, просить стягнути з [PERSON] 722 763,85 грн. - в якості % за користування позикою, обрахованих за ставкою НБУ, нараховані на тіло кредиту та % за кредитом (в якості правової підстави зазначені ст.ст.536, ч. 1 ст. 1048 ЦК України); 139 385,17 грн. - в якості 3% річних, нарахованих на тіло кредиту та % (в якості правової підстави зазначено ст.625 ЦК України); 26012,18 грн. - в якості інфляційних витрат, нарахованих на тіло кредиту та % (в якості правової підстави зазначено ст.625 ЦК України). Так, після укладення договору між позивачем і відповідачем, відповідно до вимог ст. 509 ЦК України, виникли певні зобов`язання, що є правовідношеннями, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити) гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Ці зобов`язання згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст.ст. 525 і 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк, встановлений договором. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Положення ст.1048 ЦК України передбачають, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Судом також було встановлено, що у цивільній справі №754/11408/14-ц, яка вже розглянута Деснянським районним судом міста Києва, прийнято рішення про стягнення з відповідачки [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за спірним кредитним договором від 25.04.2007 року №032/29-124 К. в розмірі 1 526 115 грн. 05 коп. З урахуванням тих обставин, що у відповідачки на утриманні знаходиться четверо неповнолітніх дітей та того, що заставний автомобіль Toyota RAV 4 було вкрадено, суд дійшов до висновку про зменшення пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 60 000 грн.; пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 20 000 грн. Таким чином, на сьогоднішній день, стягнення заборгованості за кредитним договором здійснюється вже на підставі судового рішення, а не на підставі кредитного договору. Звернувшись з даним позовом до відповідачки, позивач просив стягнути з неї: 722 763,85 грн. - в якості % за користування позикою, обрахованих за ставкою НБУ, нараховані на тіло кредита та % за кредитом (в якості правової підстави зазначені ст.ст.536, ч.1 1048 ЦК України); 139 385,17 грн. - в якості 3% річних, нарахованих на тіло кредиту та % (в якості правової підстави зазначено ст.625 ЦК України); 26012,18 грн. - в якості інфляційних витрат, нарахованих на тіло кредиту та % (в якості правової підстави зазначено ст.625 ЦК України). Щодо позовних вимог про нарахування % за користування позикою, обрахованих за ставкою НБУ, нарахованих на тіло кредиту та % за кредитом, судом встановлено наступне. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який був наданий на 7 років - до 24 квітня 2014 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 24 квітня 2014 року відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа кожного місяця. Починаючи з 24 квітня 2014 року, відповідачка мала обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Так, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказана правова позиція Верховного суду, щодо нарахування процентів за кредитним договором після спливу строку повернення кредиту, зазначеного в кредитному договорі визначена Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 28 березня 2018 року, Справа № 444/9519/12, Провадження № 14-10 цс 18. У подальшому зазначений висновок щодо неможливості нарахування процентів передбачених кредитним договором був підтриманий Великою Палатою у своїх Постановах від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи вищенаведене, нарахування Позивачем процентів на тіло кредиту та % за кредитом після встановленого в кредитному договорі строку повернення кредиту, є неправомірним. Щодо нарахування Позивачем 139 385,17 грн. - в якості 3% річних, нарахованих на тіло кредиту та % (в якості правової підстави зазначено ст.625 ЦК України) та 26012,18 грн. в якості інфляційних витрат, нарахованих на тіло кредиту та % (в якості правової підстави зазначено ст.625 ЦК України) слід зазначити наступне. В позовній заяві позивач зазначає про те, що нарахування 3% річних та індексу інфляції відповідно до положень ст.625 ЦК України здійснюється на тіло та відсотки по кредиту, встановлені рішенням суду. При цьому, сумою, що береться до розрахунку, вказана сума - 1 526 115,05 грн., в той час як судовим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08.04.2015 року стягнуто з Відповідача тіло кредиту в сумі 824 040,12 грн.; та відсотки у розмірі 622 074,93 грн., загальна сума - 1 446 115,00 грн. Інші суми, стягнуті судовим рішенням є сумами пені. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошові зобов`язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. Згідно з п. З ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. 3 ст. 549 ЦК України). Здійснюючи системний аналіз зазначених положень ЦК України, слід дійти висновку, що норми ст.625 ЦК України застосовуються виключно до грошових зобов`язань, в той час як пеня - не є грошовим зобов`язанням в розумінні ЦК України, а є одним з видів забезпечення зобов`язань, штрафною санкцією. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачі в свою чергу жодних належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог суду не надали. У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, оцінюючи доводи позивача як окремо, так і в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки є не доведеними та безпідставними, оскільки застосування Позивачем норм ст.625 ЦК України до розміру суми пені, вже стягнутої за судовим рішенням, є неправомірним, а наданий до Позовної заяви розрахунок заборгованості за нарахуванням 3% річних та індексу інфляції не може бути прийнятий судом в якості належногота допустимого доказу по справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed