Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір укладений 15.03.2011 року між ПАТ КБ Приватбанк та [PERSON] На обгрунтування вимог довірена особа [PERSON] зазначила, що вказаний правочин не відповідає вимогам ст.ст. 11, 15 Закону України Про захист прав споживачів, ст.ст. 6, 12, 19 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, ст.ст. 203 ч.4; 215 ч.1, 2; 638 ч.1 ЦК України. Зокрема, ніякого кредитного договору не укладалось, а подавалася лише заява про його укладення, в якій не зазначені форми кредитування, спосіб погашення кредиту, відсоткова ставка, обовязкові реквізити сторін та інша інформація про умови кредитування, дана заява не підписана кредитодавцем, а тому не може вважатися договором. Отже, недодержання письмової форми під час укладення кредитного договору є підставою для визнання його недійсним. Представник ПАТ КБ Приватбанка за довіреністю [PERSON] подала заперечення, в яких просить вимоги залишити без задоволення, тому як оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам діючого законодавства і будь-яких порушень прав позивача при його укладенні не допущено. Крім того, просить відмовити у задоволенні позову також з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Розгляд справи провести без участі представника відповідача (а.с.15-17). Суд, вислухавши доводи представника позивача, дослідивши подані докази приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За приписами статей 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Нормами статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першою ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України передбачає обовязковість укладення договору позики в письмовій формі коли позикодавцем є юридична особа. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 2. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. З огляду на наведені норми кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору, при цьому відповідних стандартів чи форм укладення кредитного договору діюче законодавство не вимагає. Із представлених доказів вбачається, що 15.03.2011 року між [PERSON] та ПАТ КБ Приватбанк був укладений кредитний договір за яким позивачка отримала певну суму коштів на придбання товарів під відповідні відсотки, взявши на себе зобовязання по їх поверненню у встановлений строк. Даний договір укладений у формі заяви позичальника за № SUXRFS14880494 від 15.03.2011 року підписаної як [PERSON], так і уповноваженою особою ПАТ КБ Приватбанк (а.с.6, далі по тексту Заява), в якій, зокрема, зазначені форма кредитування, спосіб погашення кредиту, відсоткова ставка, обовязкові реквізити сторін та інша інформація щодо умов кредитування. Крім того, заява містить спеціальну заувагу, що разом із запропонованими Умовами, Тарифами складає між позичальником та Банком кредитно-заставний договір. Обізнаність [PERSON] із Умовами надання споживчого кредиту, а також факт надання повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ Приватбанк підтверджені її підписом у заяві. Слід також зазначити, що умови кредитного договору Банком виконані повністю, а кошти використані позивачем за призначенням, проти чого не заперечував і представник останнього. З урахуванням викладеного жодних порушень прав споживачки [PERSON] при укладенні розглядуємого кредитного договору, а також підстав недійсності цього правочину судом не встановлено, а позивачем не доведено. Відтак позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed