Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 10 березня 2018 року між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/5856380 яким було забезпечено автомобіль «Peugeot 607», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 20 березня 2018 року у м. Рівне на перехресті вул. Соборна та вул. Корольова трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen Caddy» реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] під керуванням [PERSON] та забезпеченого автомобіля Peugeot 607», державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Постановою про закриття кримінального провадження від 16 травня 2018 року було доведено вину [PERSON] у скоєнні ДТП, оскільки останній перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, без посвідчення водія відповідної категорії керував автомобілем та рухаючись на заборонений сигнал світлофору, допустив зіткнення з автомобілем. 02 квітня 2018 року до ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернувся [PERSON] із заявою про пошкодження транспортного засобу у зв`язку з ДТП, яка є страховим випадком. ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на підставі страхового акту, розрахунку страхового відшкодування та звіту №SOS_-180402-3460463 здійснив виплату страхового відшкодування на користь [PERSON] в розмірі 52379,81 грн. Зазначає, що 13 грудня 2019 року, на адресу [PERSON] направлено регресну вимогу щодо компенсації суми виплаченого страхового відшкодування, однак станом на 26 грудня 2019 року, регресна вимога не виплачена. Таким чином, посилаюсь на норми ст. ст. 979, 993, 1166, 1187 ЦК України, ст. ст. 27 ЗУ «Про страхування», ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п. 12 ППВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року, просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», страхове відшкодування в сумі 52379,81 грн. та судовий збір в сумі 1921 грн. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 25 березня 2020 року вказану вище позовну заяву, яка надійшла з Рівненського міського суду Рівненської області за підсудністю прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Інші процесуальні дії по справі судом не здійснювалися. Представник позивача в заяві на ім`я суду підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином у передбаченому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Суд, встановивши фактичні обставини справи, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає задоволенню зважаючи на таке. Як встановлено в судовому засіданні, 20 березня 2018 року у м. Рівне на перехресті вул. Соборна та вул. Корольова трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volkswagen Caddy» реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] під керуванням [PERSON] та забезпеченого автомобіля Peugeot 607», державний реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Зіткнення відбулося в результаті порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України, що підтверджується Постановою про закриття кримінального провадження від 16 травня 2018 року. 10 березня 2018 року між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АМ/5856380 яким було забезпечено автомобіль «Peugeot 607», державний реєстраційний номер [NUMBER] . Внаслідок зазначеного ДТП автомобіль Volkswagen Caddy» реєстраційний номер [NUMBER] , що належить [PERSON] зазнав механічних пошкоджень. 02 квітня 2018 року до ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернувся [PERSON] із заявою про пошкодження транспортного засобу у зв`язку з ДТП, яка є страховим випадком, що підтверджується заявою про настання страхового випадку по договору страхування ОСЦПВВНТЗ. ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на підставі страхового акту, розрахунку страхового відшкодування та звіту №SOS_-180402-3460463 від 06 квітня 2018 року, здійснив виплату страхового відшкодування на користь [PERSON] в розмірі 52379,81 грн. Позивачі, вказуючи на порушення відповідачами їх прав, звернулись до суду за захистом таких з даним позовом. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, регулюються нормами права, які містяться в Цивільному кодексі України (далі ЦК України) та Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності вкасників наземних транспортних засобів». Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ч.ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Підставами відшкодування шкоди за цим деліктом є: а) наявність шкоди; б) протиправна дія заподіювача шкоди; в) наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (незалежно від вини). Відповідно до ч. 1 ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, серед іншого, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу (ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Згідно п.А ч.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Таким чином особою, відповідальною за завдані потерпілому збитки у даному випадку є відповідач. Оскільки відповідач не відшкодував шкоду та згідно з положеннями ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач отримав право вимоги на таке відшкодування, то відповідач повинен відшкодувати шкоду позивачу у примусовому порядку. Враховуючи вищевикладене, і оскільки винним у вчиненні ДТП є Відповідач, то позивач має право вимоги про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою. Таким чином суд дійшов висновку, що позов є доведеним та обґрунтованим, і підлягає до задоволення. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved