Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Представник позивача 28.03.2018 звернувся до суду з позовом та просить зобов`язати відповідачів [PERSON] та ВГО «Журналісти проти корупції» не пізніше трьох днів з дня набрання рішенням законної сили, опублікувати (розмістити) на веб-сайті [INFO] ВГО «Журналісти проти корупції» на тій же самій шпальті й тим же самим шрифтом, що і стаття «[INFO]» спростування наступного змісту: «інформація (відомості) поширені [PERSON] та ВГО «Журналісти проти корупції» [INFO] та [INFO] у статті «[INFO]» в частині того, що 12.11.2017 було здійснено закупівлю медичних препаратів російського виробництва («Пантогам») в аптеці ПМП «АПТЕКА КіАВО», що знаходиться по вул. Межигірській, 56 в м. Києві, при цьому касовий чек на придбання медичних препаратів надано не було, працівники аптеки категорично відмовились від надання будь-яких первинних документів, що підтверджують факт отримання готівкових кошів в касу аптеки за придбані медичні препарати - є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності. Також просить стягнути солідарно з відповідачів грошові кошти в сумі 100 000 гривень, як відшкодування моральної шкоди. Вказує на те, що відомості поширені відповідачем [PERSON] та власником веб-сайту: [INFO] Всеукраїнська громадська організація «Журналісти проти корупції» шляхом їх повідомлення невизначеному колу осіб [INFO] у статті в мережі Інтернет та у скарзі від [INFO] Держлікслужбі вважає недостовірними, оскільки вони не відповідають дійсності та містять інформацію про події та явища, яких не існувало. Протиправність поширення відповідачем недостовірних відомостей полягає у приниженні ділової репутації Приватного малого підприємства «Аптека КіАВО» шляхом вчинення дій, спрямованих на зниження престижу та підрив довіри до його діяльності, а також безпідставної негативної оцінки його підприємницької діяльності, тобто ствердження про порушення ним норм чинного законодавства, вчинення дій, що порушують принципи моралі, загальновизнані правила співжиття, а також неетичну поведінку в суспільному житті. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 17.05.2018 було відкрите провадження в даній справі в порядку спрощеного провадження. 05.06.2018 представник Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції» подав відзив на позов у якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Також подав заяву про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначення у справі підготовчого засідання. 26.06.2018 від імені відповідача [PERSON] надійшла аналогічна заява про розгляд справи в загальному позовному провадженні та призначення підготовчого засідання. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31.07.2018 було призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні на 02.11.2018. 02.10.2018 відповідач [PERSON] подав до суду ще один відзив на позов, виклавши у ньому мотиви не визнання ним пред`явленого позову. Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27.11.2020 позов було залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, відповідно до якої належним чином позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи. Постановою Київського апеляційного суду від 09.03.2021 дану ухвалу було скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. 22 квітня 2021 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні 24 травня 2021 року о 14.00 год. В судове засідання представник позивача не з`явився. 05.05.2021 на адресу суду надійшла заява від представника позивача про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав, зазначивши про те, що викладені в розміщеній статті факти відповідають дійсності і підтверджені письмовими доказами по справі та показаннями свідків. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. З 09 вересня 1993 року по теперішній час позивач - Приватне мале підприємство «Аптека КіАВО» є юридичною особою, яка здійснює підприємницьку діяльність, основний вид діяльності - роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах, зокрема, у тому числі через аптечний заклад - аптеку № 1, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Межигірська, буд. 56/60 . [INFO] відповідач [PERSON] у мережі Інтернет на сайті Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції» опублікував статтю «[INFO]», де зазначив таке: «12.11.2017 близько 14 год. 10 хв. було здійснено напад і побиття журналіста та членів його родини. Ця зухвала подія відбулася у місті Києві, при виконанні редакційного завдання журналістом ІА «Журналісти проти корупції», за адресою вул. Межигірська, буд. 56 , де розташована аптека приватного малого підприємства «Аптека Кіаво» (ЄДРПОУ21516771), далі-Аптека. Виконуючи одне з редакційних завдань інформаційної агенції, по перевірці дотримання законодавства у діяльності аптек у місті Києві, журналіст з дружиною приїхали до Аптеки щоб зробити контрольну закупку та придбати препарати… Ми придбали ліки, почекали видачу чека. Касового чека за ліки нам не видали… Потім вже виявилось…, що один з придбаних нами препаратів (Пантогам), навіть не зареєстрований в Україні!...» На підтвердження заявлених вимог позивачем надано акт перевірки №14/11-ор від 15 грудня 2017 року Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у м. Києві, складений за результатами проведення планового (позапланового) заходу державного нагляду (контролю) щодо додержання суб`єктом господарювання вимог Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва (виготовлення) лікарських засобів, оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами, імпорту (ввезення) лікарських засобів (крім активних фармацевтичних інгредієнтів) ПМП «Аптека КіАВО». За результатами вказаної перевірки будь-яких порушень не виявлено. Станом на 15.12.2017 лікарські засоби зазначені у скарзі, а саме «Мексидол», «Пантогам» будь-якої форми випуску в аптеці відсутні. Акт перевірки №14/11-ор від 15 грудня 2017 року Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у м. Києві не є належними та допустимими доказами протиправної поведінки відповідача, в розумінні положень статей 77-78 ЦПК України. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала покази з яких вбачається, що вона придбала певні ліки в аптеці позивача. Ліки не відповідали заявленому. Вона також звернула увагу на те, що ліки виробництва Російської Федерації і призначені для російського ринку, бо на упаковці було відсутнє маркування шрифтом Брайля, що є обов`язковим в Україні. Вона звернулася до провізора з претензією, але вона забрала у неї і чек, і упаковку з ліками. Потім вийшла [PERSON] та виштовхала її з аптеки та закрила за нею вхідні двері. Свідок цієї події вийшов через запасний хід, а тому вона не мала можливості з нею поспілкуватись. Тоді вона зателефонувала до поліції, але прочекавши майже дві години, наряду поліції так і не дочекалася. Оскільки поспішала до лікаря, тому пішла, не дочекавшись приїзду наряду поліції. Вона поскаржилася в мережі Інтернет на аптеку, а згодом отримала позов від [PERSON] , у задоволенні якого було відмовлено в усіх судових інстанціях України. У листопаді 2018 року вона познайомилась з [PERSON] , бо у нього трапилась така ж ситуація. З того часу вони підтримують відносини. Також, підтверджує продаж російських і неліцензованих ліків в Україні своїм власним досвідом, оскільки купила такі ліки, перший раз «Пронорм 150 мг», а іншого разу вона умисне придбала в аптеці ліки, як доказ реалізації неліцензійних ліків «Емоксилим». У судовому засіданні відповідач [PERSON] , як свідок пояснив, що 12.11.2018 прибув з дружиною в аптеку для придбання ліків о 14 год. 00 хв. Заздалегідь вони знайшли аптеку через мережу Інтернет, де їм підтвердили, що необхідні ліки є в наявності та повідомили, що розрахуватись при купівлі товару можна лише готівкою. Придбавши ліки вони вийшли з приміщення аптеки, а потім дружина повернулися, щоб забрати чек для страхової компанії на підтвердження понесених витрат. Майже відразу дружина зателефонувала йому, щоб він зайшов до аптеки, бо їй не дають чек та почув її крик. Підійшовши до вхідних дверей він побачив, що [PERSON] повалила його дружину на прилавок і била її по голові, тримаючи її за одяг. Вийшов брат [PERSON] та виштовхав його з аптеки і зачинив двері. Брат [PERSON] і вона били дружину, забрали в неї придбаний медичний препарат, перекинувши його через прилавок. Потім дружину виштовхали з аптеки, а свідків вивели через запасний хід - під`їзд жилого будинку. Він викликав швидку і дружину забрали в лікарню. Він поїхав до поліції, щоб подати заяву про злочину. Доказів не лишилося, бо чек в аптеці не видали, а ліки відібрали. Після цього була опублікована стаття. З дослідженого в судовому засіданні відеозапису вбачається, що певна особа, ймовірно відповідач [PERSON] , здійснила зйомку події, коли невстановлений чоловік виштовхував особу, яка здійснювала зйомку з певного приміщення. На іншому сюжеті одна жінка, зовні схожа на [PERSON] , зачинила вхідні двері до певного приміщення, а потім застосовуючи фізичну силу до іншої жінки, з участю невідомого чоловіка, повалила цю жінку на підлогу біля прилавку та відібрала у неї певні речі і перекинула їх через прилавок. Згідно частини 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1,2 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. Відповідно до частини 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується право на захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Відповідно до ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Виходячи з приписів , що викладені в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 2005 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 5 цієї постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Тобто, позивач повинен надати докази як на підтвердження протиправних дій відповідача, так і докази спричинення йому моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між діями та спричиненою шкодою. Заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 грн., позивач посилався на протиправність поширення недостовірних відомостей, що полягає у приниженні ділової репутації Приватного малого підприємства «Аптека КіАВО» шляхом вчинення дій, спрямованих на зниження престижу та підрив довіри до його діяльності, а також безпідставної негативної оцінки його підприємницької діяльності, тобто ствердження про порушення ним норм чинного законодавства, вчинення дій, що порушують принципи моралі, загальновизнані правила співжиття, а також неетичну поведінку в суспільному житті. Судом встановлено, що позивачем заявлено вимогу про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів протиправності дій відповідача щодо приниження ділової репутації Приватного малого підприємства «Аптека КіАВО, спрямованих на зниження престижу та підрив довіри до його діяльності. Згідно роз`яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. З метою підвищення уваги суспільства щодо процесу придбання лікарських препаратів відповідач [PERSON] довів до відома громадськості, у вибраний ним спосіб, про дану ситуацію і своє ставлення до неї в мережі Інтернет. Жодних образ чи наклепу в оціночних судженнях відповідача не було. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача [PERSON] , не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Доводи про те, що інформація є достовірною, покладається на відповідача. Проте, позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення недостовірної інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Окрім того, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таку саму позицію підтримував і Верховний Суд України. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини мають використовуватися як джерела права. Європейський Суд з прав людини у своїй практиці зазначив, що свобода вираження поглядів, гарантована ч. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ч. 2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Отже, викладення ситуації в мережі Інтернет є правом відповідача на вільне вираження своїх поглядів і оціночних суджень. Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Відповідно до пункту 4 частини 2 цієї статті моральна шкода, завдана юридичній особі, полягає лише у приниженні ділової репутації. У такій категорії спорів обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач. Суд вважає, що вислови, які просить спростувати позивач, є оціночними судженнями відповідача [PERSON] , що висловлені ним в ході риторики з приводу перебування його та його супутниці в приміщенні аптеки позивача та поза ним. Доказів того, що жінка, котра зазнала фізичного впливу та насильства в певному місці, що могло бути приміщенням аптеки, є дружиною [PERSON] , в суді не здобуто. Суд вважає, що публікації в статті містили критичні, оціночні судження, висловлені, у певній мірі, жорсткою, полемічною, саркастичною мовою з певними синтаксичними та лексичними особливостями, що виділяють автора тексту від інших дописувачів. Немає сумніву, що для позивача, викладена інформація могла бути образливою і навіть шокуючою. Однак, скориставшись правом вибору, надаючи відкрито комерційні послуги суспільству - позивач, залишив себе відкритим для суворої критики і пильного нагляду, які він має сприймати як належне у демократичному суспільстві. Дотримання етичних норм поведінки у стосунках із споживачем; дотримання законності дій найманими працівниками чи власником (ками) господарюючого суб`єкта під час здійснення підприємницької діяльності мало бути забезпечено позивачем (його службовими особами) у бездоганній формі, що унеможливило б штучне створення конфліктних ситуацій та, як наслідок, наступні критичні судження обуреного споживача в результаті отримання ним послуги неналежної якості, в порушення вимог чинного законодавства, на грані вчинення правопорушення щодо нього. Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про спростування недостовірної інформації, тому вони задоволенню не підлягають. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову Приватного малого підприємства «Аптека КіАВО» до [PERSON] про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної слід відмовити. Як наслідок, у задоволенні позовних вимог до Всеукраїнської громадської організації «Журналісти проти корупції» про спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди також слід відмовити, оскільки вони є похідними від позовних вимог до [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, відповідно до вимог ст. ст. 28, 29, 32,40, 68 Конституції України, з урахуванням вимог ст. ст. 8 та 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст. ст. 3,7,23,1167 ЦК України, згідно ст. ст. 12, 81,141,263 - 265 ЦПК України суд, -

Outcome: dismissed