Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою, в якій просить визнати за позивачем право власності на нерухоме майно, а саме 15/100 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що складаються із приміщень об означених на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира 3, номери приміщень IV, 3-2, 3-3 та зареєстровані на ім`я [PERSON] за набувальною давністю. В обґрунтування позовних вимог зазначає, позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] з липня 1980 року, весь цей час він разом з батьком, користувався приміщеннями що позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А -1, квартира 2, номери приміщень ІІІ, 2-2, 2-3. У 1985 р. він дізнався, що один з власників частини домоволодіння - [PERSON] не живе у вказаному домоволодінні, і позивач може зайняти частку, яка складалась із приміщень що позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А -1, квартира 3, номери приміщень IV, 3-2 та 3-3. Після смерті батька, позивач своєчасно не оформив спадщину та продовжував користуватись приміщеннями що позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира 2, номери приміщень ІІІ, 2-2, 2-3 , квартира 3, номери приміщень IV, 3-2 та 3-3, жодна особа, до теперішнього часу, будь яких претензій, за користування квартирою 3, позивачу не висловлювала, звільнити приміщення не вимагала. Як вказує представник позивача, у 2016 року існуючі співвласники домоволодіння, [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , спільно прийняли рішення здійснити його ремонт: замінити кровлю, яка тече, укріпити фундамент та відремонтувати фасад, у ремонті приймати участь грошовими коштами, пропорційно своїх часток. Але з`ясувалось що [PERSON] не мав правовстановлюючих документів на свої приміщення, внаслідок чого він звернувся до суду із позовом про визнання права власності у порядку спадкування. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.08.2016 р. визнано право власності [PERSON] на 13/100 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , що складаються з приміщень у будинку літ. А-1: III - коридор площею 7.1 кв. м., 2-2 кухня площею 7.4 кв. м., 2-3 житлова площею 14,7 кв. м., загалом 29,2 кв. м. що відповідає квартирі 2 за тех. паспортом. Згодом право власності на зазначену частину перейшло до [PERSON] , а позивач продовжив користуватись приміщеннями що позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А -1, квартира 3 і продовжує ним користуватись до теперішнього часу. 16.06.2016 року позивач дізнався, що його померлому батьку належало 13/100 частин домоволодіння, а приміщення що позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А -1, квартира 3, номери приміщень IV, 3-2 та 3-3 та складають 15/100 домоволодіння з 2003 року належать відповідачу [PERSON] , при цьому сама [PERSON] у домоволодінні не проживала, зареєстрована не була, приміщенням не користувалась та будь яких вимого про звільнення приміщення не пред`являла. Зазначає, що після смерті свого батька, [PERSON] відкрито, безперервно та добросовісно користувався приміщеннями у домоволодінні, які позначені в технічному паспорті як: літ. А-1 квартири 2 та 3, поки у 2016 р. не дізнався що квартира 3 належить відповідачу. З 1985 року та після смерті [PERSON] (якому належала на праві власності квартира 3, номери приміщень IV, 3-2 та 3-3) жоден із власників 15\\100 часток домоволодіння не проживав в домоволодінні, не користувався своєю часткою та будь яких претензій не пред`являв. Наявні співвласники домоволодіння [PERSON] та [PERSON] , підтверджують що вони користуються приміщеннями у домоволодінні, які відповідають їх часткам та домовленості попередніх співвласників, також вони підтверджують, що з 2005 року, позивач відкрито, безперервно та добросовісно володіє у домоволодінні по адресу: [ADDRESS] приміщеннями які у технічному паспорті позначені як літ. А-1 квартира 3. Представник позивача зазначає, що домоволодіння за адресою [ADDRESS] поділено на 5 окремих квартир, кожна з яких відповідає частці її власника, при цьому позивач більше 10 років відкрито, безперервно та добросовісно володіє приміщеннями які позначені на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира 3, номери приміщень IV, 3-2 та 3-3 право власності на які зареєстровані на ім`я відповідача. У зв`язку з чим, представник позивача просить суд визнати за позивачем право власності на 15/100 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] , що складаються із приміщень об означених на експлікації в технічному паспорті: будинок літ А-1, квартира 3, номери приміщень IV, 3-2, 3-3 та зареєстровані на ім`я [PERSON] за набувальною давністю. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.08.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.11.2019 продовжено строк підготовчого провадження, до участі у справі залучено Харківську міську раду в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 10.12.2019 року представником третьої особи до канцелярії суду надано пояснення по справі, в порядку статті 43 ЦПК України в яких заперечує проти задоволення в повному обсязі, посилаючись на наступне. Для визнання права власності за особою за набувальною давністю необхідно враховувати, що володіння є добросовісним, тобто особа при заволодіти чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння є відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння є безперервним, тобто якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом з цим, із наданих позивачем матеріалів не вбачається та не надано документально підтверджених фактів, які б підтвердили добросовісність володіння. Право власності на спірний об`єкт зареєстровано за [PERSON] , яке вона набула за договором дарування з 2003 року. Крім того позивачу з 2016 року відомо, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] . Зі змісту наданих до позову документів та матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що остання технічна інвентаризація житлового будинку [ADDRESS] , на підставі якої було виготовлено останній наявний технічний паспорт здійснена у 2014 році, тобто на даний час минуло 5 років з моменту останньої технічної інвентаризації. [PERSON] просить визнати за ним право власності на 15/100 частин житлового будинку по [ADDRESS] , однак позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів його, як предмету спору з тими самими технічними характеристиками станом на момент звернення до суду. Таким чином, Харківська міська рада вважає, що визнання права власності за [PERSON] за набувальною давністю відсутні, у зв`язку з чим в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити в повністю. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10.12.2019 закрито підготовче провадження, призначено до судового розгляду цивільну справу для розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] , не з`явився, його представник - адвокат Голубцов В.А. через канцелярію суду надав до суд заяву про проведення судового засідання за його відсутністю, проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримав, просить задовольнити позовну заяву в повному обсязі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, повідомлялась у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового розгляду за останнім відомим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Київського районного суду м. Харкова, в судове засідання не з`явилась, заяви про відкладення розгляду справи або про її розгляд за її відсутності не надала, відзиву проти позову не надала, у зв`язку з чим суд вважає за можливим розглянути справу за її відсутності на підставі наявних в матеріалах письмових доказів. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки до суду не повідомив, заяви про перенесення судового засідання не надав, за таких обставин з метою дотримання розумних строків суд приходить до висновку про можливість розглянути справу за відсутністю представника третьої особи, з урахуванням позиції викладеної у поясненнях, наданих до суду. Враховуючи, що відповідач будучи належним чином повідомлена про місце і час судового засідання до суду не з`явилась, про причини неявки суду не повідомила, жодних клопотань до суду не надходило, суд приходить до висновку про проведення розгляду справи за відсутності відповідача та у відповідності до положень ч.4 ст. 223 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справі письмових доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Судом встановлено та вбачається зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, що відповідач [PERSON] станом на 23.07.2019 року є власником 15/100 частин домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 12.12.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грузковою Ю.В. Зі змісту копії будинкової книги для прописки громадян, [PERSON] проживає в будинку [ADDRESS] з 14.07.1980 року. Згідно Технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого станом на 17.04.2014 року, домоволодіння [ADDRESS] складається з будинку літ. А-1 та будинку літ. Б-1. Будинок літ. А-1 складається з 4 квартир: квартира №1 - загальна площа: 45,6 кв.м.; квартира № 2 - загальна площа: 29,2 кв.м.; [ADDRESS] - загальна площа: 22,6 кв.м.; квартира №4 - загальна площа: 27,8 кв.м. Зі змісту листа Харківської міської ради №5631/9-16 від 16.06.2016 року, наданого на запит представника позивача та копії договору дарування, посвідченого 12.12.2003 р. п/н ХМНО Грузковою Ю.В. реєстраційний №4816, [PERSON] на праві власності належить 15/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ч.1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. За таких обставин, враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, які б підтверджували існування достатніх підстав для визнання права власності на 15/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та відповідали фактичним обставинам справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим в задоволенні позовної заяви [PERSON] про визнання права власності слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed