Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики з урахуванням 3% річних за час прострочення в сумі 561164,00 грн. та судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтування вказаних вимог посилається на наступне. 27.09.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який було посвідчено ПН ХМНО Левченко В.Г., відповідно до умов якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 159800,00 грн., які на час укладання цього договору по курсу НБУ складали суму еквівалентну 20000 доларів США на строк до 28.09.2015 року. По закінченню зазначеного строку відповідач борг не повернув, зустрічі уникає, що змусило останнього звернутись до суду за захистом свого права. На теперішній час (станом на 28.09.2017 року) сума боргу складає 529400,00 грн., яка еквівалентна 20000 доларів США. Також позивач просить стягнути з відповідача в силу ч.2 ст. 625 ЦК України три відсотки річних , що становить 31764,00 грн. А отже, сума заборгованості за договором позики складає 561164,00 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що грошові кошти були передані в сумі 159800 грн., та в період з 18.01.2013 року по 11.09.2015 року відповідач працював на підприємстві ТОВ «Завод Елеваторного обладнання «СОКОЛ», де директором є [PERSON], а позивач є засновником. По вказівці позивача, відповідач передавав кошти в рахунок погашення боргу [PERSON], який є рідним братом позивача по справі, та йому були передані грошові кошти в сумі 6260 доларів США. А тому, боргу, який визначається позивачем не існує. 24.01.2018 року до суду були подані заперечення на позовну заяву, які були подані до суду із порушення приписів ст. 178 ЦПК України. 15.02.2018 року позивачем були надані до суду відповідь на заперечення, в яких зазначено, що позичальник суму коштів повинен бути передавати позивачеві, а не іншій особі, та укладений договір не містив такого обов'язку повернення боргу комусь іншому окрім позивача, та надані розрахунки не стосуються позивача. Але вказані заперечення, були також надані з порушенням ст. 179 ЦПК України, та відправлено відповідачу лише 13.02.2018 року. Також представником відповідача [PERSON] було заявлено клопотання про виклик в судове засідання свідка [PERSON], який судову повістку отримати відмовився, та відмовився надати свої пояснення. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Частина 1 ст. 626 ЦК України визначає цивільно-правовий договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як було встановлено в судовому засіданні, 27.09.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, який був посвідчений ПН ХМНО Левченко В.Г., та зареєстровано в реєстрі за №768. Відповідно до умов даного договору, позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в національній валюті України в сумі 159800,00 грн., які на час укладання цього договору по курсу НБУ складають суму еквівалентну 20000 доларів США 00 центів, а відповідач зобов'язується повернути позивачу в строк до 27.09.2015 року одержані ним грошові кошти в національній валюті в сумі 159800 грн., які на час повернення боргу будуть складати по курсу НБУ суму еквівалентну 20000 доларів США 00 центів. Повернення позичених грошових коштів повинно буде проведено в м. Харкові в національній валюті України. Вказані грошові кошти відповідач одержав ще до підписання цього договору і зобов'язався їх повернути у визначений строк. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Ст. 204 ЦК України передбачено презумпція правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зобов'язання, як зазначено в ст. 525 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК). У спірному правочині між позивачем та відповідачем винятки з цього правила не встановлювались. З огляду на зазначене, суд вважає, що уклавши вказаний, у відповідача виникли зобов'язання по поверненню коштів. Частиною 1 статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Статтею 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Позивач в своєму позові зазначає, що сума боргу за вказаними договором позики складає 529400,00 грн., що станом на 28.09.2017 року еквівалентно 20000 доларам США. Відповідно до приписів ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Вказаний договір позики оскаржено не було. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи міститься розписка [PERSON], в якій зазначається, що він прийняв від відповідача суму еквівалентну 195 доларів США в розрахунок за договором позики від 27.09.2013 року. Також надано розрахунок на [PERSON], в якому зазначені дати та суми коштів, та зазначено, що залишок складає 13790 доларів США. Відповідачем або його представником до суду не надано жодних доказів, що вказані кошти передавались саме на виконання договору позики від 27.09.2013 року укладеного саме між позивачем та відповідачем, оскільки договір позики не містить посилання про передання коштів іншій особі, та п.9 вказаного договору передбачено, що сторони домовились, що документом, який підтверджуватиме безспірність заборгованості буде заява позикодавця передана із зворотнім повідомленням позичальникам у порядку передбаченому ст. 84 ЗУ «Про нотаріат». Матеріали справи вказаної заяви не містять. А позивачем як доказ по справі був наданий до суду договір позики на підтвердження своїх позовних вимог, який недійсним не визнавався, та його нікчемність не встановлена законом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, наданих учасниками справи. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Таким чином, при ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення. Але, представник в своєму позові просить перерахувати суму боргу на день подачі позову до суду. Враховуючи, що сторони в своєму договорі передбачили, що повернення боргу буде здійснюватись в національній валюті та складатись по курсу НБУ на суму еквівалентну 20000 доларів США 00 центів. Також, пункт 5 вказаного договору передбачає, що позивач зобов'язується прийняти від відповідача позичені грошові кошти частками або в повному розмірі до 27.09.2015 року з урахуванням офіційного курсу НБУ на день дострокового повернення. А тому, станом на 28.09.2017 року офіційний курс НБУ складає 2647,283 грн., а отже сума боргу складає 20 000 доларів США = 529456,60 грн., але позивач просить стягнути 529400,00 грн. Зі змісту статті 625 ЦК України випливає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Представником позивача в своєму позові наданий розрахунок розміру 3% річних в розмірі 31764,00 грн. Підстав не довіряти розрахункупредставника позивача у суду не має. Таким чином, судом встановлено, що зобов'язання відповідачем належним чином не виконано, що є порушенням ст.ст. 526-530 ЦК України, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтвердженими доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ч.1 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору в розмірі 5611,65 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved