Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-11 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Бондаренко В.Г. звернувся в суд з позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області, Прокуратури Волинської області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. Позов обґрунтовує тим, що СВ Луцького ГУНП у Волинській області у 2018 році проводилось досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018030010001504 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Вказує, що 24 квітня 2018 року [PERSON] було затримано працівниками Луцького ВП ГУНП у Волинській області, а 25 квітня 2018 року [PERSON] було оголошено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2018 року [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. [INFO] син позивача [PERSON] - [PERSON] помер. При цьому позивач зазначає, що [PERSON] з моменту його затримання за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, під час досудового слідства та перебування кримінального провадження в суді та до моменту своєї смерті не визнавав своєї вини в інкримінованому йому злочині, бажав в суді свого виправдання. Незважаючи на смерть сина, позивач висловила бажання продовження судового розгляду кримінального провадження для реабілітації померлого від пред`явленого обвинувачення. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 березня 2019 року [PERSON] залучено в якості законного представника [PERSON] та продовжено розгляд кримінального провадження №12018030010001114 від 25 березня 2018 року відносно покійного обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України для його реабілітації. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2020 року кримінальне провадження №12018030010001114 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 чт. 185 КК України, - закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, як таке, в якому після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КПК України. На думку позивача внаслідок незаконних дій та рішень органів досудового розслідування та прокуратури покійному [PERSON] , його матері та в цілому його сім`ї було спричинено значну моральну шкоду, адже покійний зазнав приниження, перебував у постійному страху за своє життя та майбутнє, переживав, що може бути засуджений за злочин, якого не скоював. Наведене зумовлювало в нього тривогу, сильні душевні хвилювання та душевні страждання. Крім того, в нього різко погіршився стан фізичного здоров`я. [PERSON] став замкнутим, не спілкувався з оточуючими, відмовлявся від їжі, майже не виходив зі своєї кімнати, чим довів себе до виснаженого стану. З врахуванням вищенаведеного та на підставі ст.ст. 1167, 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» позивач просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] , як законного представника покійного обвинуваченого [PERSON] , 200 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Ухвалою від 15 липня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 28 серпня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача ГУНП у Волинській області Забожчук О.В. Відповідач ГУНП у Волинській області, висловлюючи свою позицію, зазначає про безпідставність позовних вимог, оскільки ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2020 року не встановлено факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. А тому в позивача відсутні правові підстави на відшкодування шкоди в порядку ст. 1176 ЦК України. Питання про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконних дій правоохоронних органів має вирішуватись після встановлення факту таких незаконних дій. Кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. За своєю природою таке закриття кримінального провадження є нереабілітуючою підставою. На підставі наведеного представник відповідача ГУНП у Волинській області Забожчук О.В. просить в задоволенні позову відмовити. У своєму відзиві на позовну заяву представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області Соловей В.С. зазначає, що в позивача відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди в порядку, визначеному ст. 1176 ЦК України, оскільки обвинуваченим у кримінальному провадженні №12018030010001504 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, був [PERSON] , а не позивач. Крім того, позивач не надала доказів, які б свідчили про незаконність чи протиправність дій працівників прокуратури Волинської області та ГУНП у Волинській області. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності не підтверджено жодними доказами. На думку представника відповідача є незрозумілими міркування позивача при визначенні ціни позову. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області Соловей В.С. просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 07 вересня 2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача Прокуратури Волинської області. У вказаному відзиві прокурор області Безрукий Т.Р., аналізуючи відповідні норми ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1176 ЦК України, зазначає, що позивач не має права на відшкодування їй моральної шкоди, оскільки закінчення кримінального провадження шляхом його закриття на підставі п.10 ч. 1 ст. 284 КПК України не встановлює факту незаконності дій досудового розслідування. Крім того, ст. 5 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачає можливості переходу права вимоги про відшкодування моральної шкоди громадянину у разі його смерті до його спадкоємця. Позивач не надала доказів, які б підтверджували, що вона є спадкоємцем [PERSON] . На кожен із вищеописаних відзивів на позовну заяву представник позивача [PERSON] подав відповідь на відзив. Спростовуючи доводи відповідачів, представник позивача, зокрема, зазначає, що, на його думку, закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч. 1 ст. 284 КПК України є реабілітуючою підставою для особи, яка притягувалась до кримінальної відповідальності, хоч про це чітко й не зазначено в ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Незаконність дій органів досудового розслідування полягає в порушенні законних прав обвинуваченого, спробах фальсифікації доказів. Представник позивача [PERSON] адвокат Бондаренко В.Г. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, які зазначені в позовній заяві, просить позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Прокуратури Волинської області Романішина Т.Л. в судовому засіданні позовні вимоги заперечувала з підстав, які зазначені у відзиві Прокуратури Волинської області на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області Соловей В.С. в судовому засідання позов заперечувала з підстав, які письмово викладені у її відзиві на позовну заяву, просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Волинській області Забожчук О.В. в судовому засіданні позов не визнала та заперечувала з підстав, які зазначені у її відзиві, просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що слідчим СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області 24 квітня 2018 року внесено відомості до ЄРДР за № 12018030010001504 за фактом таємного викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. 25 квітня 2018 року [PERSON] слідчим, за погодженням із процесуальним керівником, вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2018 року [PERSON] обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на 2 місяці. В подальшому, прокурором 30 жовтня 2018 року винесено постанову про об`єднання матеріалів кримінального провадження №12018030010001504 із матеріалами кримінального провадження №12018030010001114 від 25березня 2018 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі ч. 1 ст. 217 КПК України. В об`єднаному кримінальному провадженні 30 жовтня 2018 року [PERSON] повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри. За результатами досудового розслідування у названому кримінальному провадженні 31 жовтня 2018 року Луцькою місцевою прокуратурою скеровано на розгляд до суду обвинувальний акт про обвинувачення [PERSON] у вчиненні трьох епізодів злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України. Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 06 серпня 2019 року визнано незаконною та скасовано постанову слідчого СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області Каранця Р.Ю. від 30 жовтня 2018 року про відновлення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018030010001504 від 24 квітня 2018 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 04 лютого 2019 року (а.с. 42). Також відомо, що мати покійного обвинуваченого [PERSON] звернулась до суду із заявою про продовження розгляду кримінального провадження для реабілітації померлого [PERSON] (а.с. 41). За наслідками розгляду вищевказаної заяви ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 04 березня 2019 року постановлено продовжити розгляд кримінального провадження № 12018030010001114 відносно [PERSON] , обвинуваченого за ч. 3 ст. 185 КК України, який помер [INFO] , для його реабілітації (а.с.46-47). Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2020 року кримінальне провадження № 12018030010001114 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме епізоду, що мав місце 24 квітня 2018 року (з приводу чого [PERSON] було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, зареєстрованого в ЄРДР за №12018030010001504 від 24.04.2018 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України закрито в порядку п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України як таке, у якому після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 цього Кодексу (а.с. 53). Вищевстановлені обставини справи представниками сторін визнаються та не заперечуються. Обґрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач зазначає, що внаслідок незаконних дій, рішень органів досудового розслідування та прокуратури покійному [PERSON] та його сім`ї було спричинено значну моральну шкоду, адже покійний зазнав приниження, перебував у постійному страху за своє життя та майбутнє, переживав, що може бути засуджений за злочин, якого не скоював. Положеннями кримінально-процесуального законодавства визначено, що кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону (ч. 1 ст. 21 КПК України). Кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків (ч. 3 ст. 21 КПК України). Також закріплене право підозрюваного на відновлення його репутації у разі, якщо підозра, обвинувачення не підтвердилися (п. 17 ч. 3 ст. 42 КПК України). В разі смерті учасника процесу, стосовно якого проводиться досудове розслідування, певних процесуальних можливостей набувають особи, які були пов`язані родинними чи іншими соціальними зв`язками з померлим і зацікавлені у збереженні його доброго імені. Відповідно ці особи вправі просити про доведення досудового розслідування до кінця, а закриття кримінального провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК (у зв`язку зі смертю обвинуваченого) виключається, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого. Права підозрюваного (обвинуваченого) на розгляд справи відносно нього безстороннім і неупередженим судом, а також принципи презумпції невинуватості зберігаються за ним навіть після його смерті і права вимагати продовження досудового розслідування і реабілітації померлого набувають наведені вище особи, що узгоджується з нормами Європейської конвенції з прав людини. Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 52 КПК України участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо реабілітації померлої особи. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 21 січня 2020 року звернулась до Ківерцівського районного суду Волинської області із заявою, в якій просить суд врахувати, що вона не заперечує щодо закриття кримінального провадження на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України за обвинуваченням [PERSON] по двох епізодах кримінальних правопорушень, які йому інкримінувались, та не заперечує щодо закриття кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] по епізоду, що мав місце 24 квітня 2018 року (з приводу чого [PERSON] було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, зареєстрованого в ЄРДР за №12018030010001504 від 24.04.2018) на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 49). Крім того, матеріалами справи підтверджується, що захисник покійного обвинуваченого [PERSON] адвокат Бондаренко В.І. подав суду клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України в порядку п. 2 ч.3 ст. 314 КПК України (а.с. 50). Саме за наслідками розгляду вищевказаного клопотання адвоката Бондаренка В.І. Ківерцівським районним судом Волинської області постановлено ухвалу від 22 січня 2020 року про закриття кримінального провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України. Залежно від юридичних наслідків, які наступають у результаті закриття кримінального провадження, підстави поділяють на реабілітуючі та нереабілітуючі. Коли йдеться про реабілітуючі підстави закриття кримінального провадження, слід виходити з того, що особа не вчинила протиправного діяння, передбаченого кримінальним законом, i, як результат, має право на реабілітацію. До реабілітуючих підстав належать ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінальних правопорушень, що їй інкримінуються, і тягнуть за собою зняття підозри, відновлення доброго імені, гідності та репутації. До реабілітуючих відносяться обставини, передбачені пп. 1-3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Виходячи із вказаних положень закону, правовою основою для реабілітації підозрюваного (обвинуваченого) є процесуальне рішення, яким підозра визнається незаконною або необґрунтованою. При цьому суд зазначає, що ухвала Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 січня 2020 року, як кінцеве процесуальне рішення у кримінальному провадженні відносно [PERSON] за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, не містить висновків щодо невинуватості [PERSON] у злочині, який йому інкримінувався, а також не містить висновків про незаконність, необґрунтованість оголошеної йому підозри. А тому суд відхиляє доводи сторони позивача про те, що закриття кримінального провадження на підставі п.10 ч. 1 ст. 284 КПК України є реабілітуючою підставою для особи, яка притягувалась до кримінальної відповідальності. Також суд зазначає, що вказівка представника позивача на ті дії чи бездіяльність слідчого, які, на його думку, є незаконними, не може однозначно свідчити про наявність підстав для реабілітації [PERSON] . Крім того, такі доводи позивача не підтверджені відповідними доказами. Питання про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок незаконних дій правоохоронних органів має вирішуватись після встановлення факту таких незаконних дій. Встановлення наявності чи відсутності фактів незаконності дій (бездіяльності) органу досудового розслідування не є предметом розгляду цієї справи та не можуть бути встановлені судом в межах її розгляду. За частинами 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Пунктом 5 ст. 3 Закону передбачено, що у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода. А відповідно до ст. 5 Закону, у разі смерті громадянина, право на відшкодування шкоди переходить до спадкоємців лише у передбачених п.п. 1, 2, 3 і 4 ст. 3 цього Закону. Тобто, особою, що має право вимагати відшкодування завданої їй моральної шкоди на підставі наведених норм матеріального права, є безпосередньо особа відносно якої вчинялись дії, зазначені в п. 2 ч. 2 ст. 1167, ч. 1 ст. 1176 ЦК України, ч.1 ст.1 Закону. Позивач, звертаючись з позовом до суду і обґрунтовуючи свої вимоги, покликається, у тому числі, і на норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Однак, суд дійшов висновку, що на спірні правовідносини не розповсюджуються вимоги вказаного вище Закону, оскільки позивач не є суб`єктом, який має право на відшкодування відповідно до вимог цього закону та статті 1176 ЦК України, де перелічено вичерпний перелік випадків за наявності яких можливе таке відшкодування. Такі висновки суду, за своїм змістом, узгоджуються з позицією Верховного Суду, наведеною в постанові від 27 січня 2020 року в справі № 577/3791/18 (провадження № 61-12910св19). За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами незалежно від їх вини (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При цьому суд зазначає, що позивач, звертаючись до суду з цим позовом, вказує на заподіяння органами досудового розслідування моральної шкоди саме її (нині покійному) сину, а не їй особисто. Матеріали справи не містять обґрунтувань та доказів того, що позивачу [PERSON] завдано будь-яку шкоду внаслідок неправомірних дій відповідачів. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Підсумовуючи наведене, визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed