Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON], треті особи: служба у справах дітей Одеської міської ради, відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Суворовського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України без згоди батька. Позовну вимогу мотивує тим, що позивач та відповідач перебували у шлюбі, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. В січні 2012 року шлюб між сторонами розірвано. Дитина проживає з матір`ю в м. Одеса, а батько мешкає в с. Богданівка Павлоградського району Дніпропетровської області. Відповідач не відвідує сина, не приймає участі у вихованні та догляді за дитиною, розвитком дитини не цікавиться. Для оздоровлення дитини та відвідування родичів позивач планує тимчасово виїжджати з дитиною за кордон, але відповідач ухиляється від надання нотаріального дозволу на виїзд дитини за кордон. Просить надати [PERSON] дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], за кордон без згоди та супроводу батька [PERSON] до набуття дитиною шістнадцятирічного віку та дозволити [PERSON] без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до досягнення ним шістнадцятирічного віку. Пізніше представник позивача уточнив позовні вимоги та просив надати [PERSON] дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO], за кордон до Російської Федерації без згоди та супроводу батька [PERSON] до набуття дитиною шістнадцятирічного віку та дозволити [PERSON] без згоди батька [PERSON] оформлювати документи для тимчасового виїзду до Російської Федерації неповнолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до досягнення ним шістнадцятирічного віку. Відповідач [PERSON] надав суду письмові заперечення на позовну заяву та відзив на позовну заяву відповідно до змісту яких позовні вимоги не визнає повністю та просить відмовити у задоволенні позову, оскільки Сімейним Кодексом України передбачено, що питання щодо виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Крім того, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року по справі № 6-15цс17) та у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 201/1696/16-ц, а позивач просить надати дозвіл на виїзд сина за межі України до досягнення ним 16 років, тобто більше ніж на 9 років, внаслідок чого він буде позбавлений можливості брати участь у вихованні сина та особистому спілкуванні з ним. Також, звертає увагу суду на те, що з моменту виїзду позивача разом з сином на постійне місце проживання до м. Одеса він був позбавлений можливості спілкуватися з сином, оскільки позивач не повідомляла йому свого фактичного місця проживання. Після подання позову до суду йому стало відомо про фактичне місце проживання сина, але поїхавши туди у лютому 2018 році з сином він не зустрівся, а сусіди повідомили що такі особи не мешкають. Органом опіки та піклування був визначений час для його спілкування з сином, але мати дитини уникає таких зустрічей з невідомих йому причин. Він регулярно сплачує аліменти на утримання сина, а тому посилання позивача на те, що він не приймає участі у вихованні сина є надуманими. Зазначає, що він не проти виїзду дитини за межі України до Російської Федерації для оздоровлення та можливої участі у спортивних та інших змаганнях, проте він має право знати куди конкретно і на який час поїде його син. Позивач у судове засідання не з'явилася, але надала суду письмові пояснення, в яких позовні вимоги підтримує повністю та просить розглядати справу за її відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи. Зазначила, що жодних перешкод з її боку у спілкуванні батька з сином не існує. Навесні та влітку 2012 року вона привозила сина до батьків відповідача у с. Богданівка, де мешкав на той час відповідач. Із сином він спілкувався посередньо, погрався та пішов на якісь гуляння, не дивлячись на те, що син приїхав до нього на декілька днів. У 2015-2016 роках з дідусем (її батьком) та тіткою [PERSON] (сестра [PERSON]) [PERSON] також їздив у с. Богданівка до батька, бабусі та діда. Піклувалися дитиною дідусь та бабуся, доки батько займався власними справами. З трьох років дитина часто хворіє захворюванням горла, в результаті чого у березні 2017 року йому була зроблена хірургічна операція з видаленням мигдалин, але відповідач не приймав участі у додаткових витратах на лікування сина, натомість надавали допомогу його батьки. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити посилаючись на викладені обставини в позовній заяві та зазначив, що між батьками дитини існує конфлікт, тому вони не можуть дійти згоди. При цьому зазначив, що це буде відповідати інтересам дитини та Конвенції про права дитини. Фактично батько дитини, тобто відповідач по справі, не бажає спілкуватися з сином, не займається його вихованням, але аліменти на утримання сина сплачує. Позивач не має довіри до відповідача, тому з одноразовим погодженням відповідача на виїзд дитини за кордон вони не погоджуються. Дитина спілкується з дідусем та бабусею, які мешкають в Російській Федерації. Також, зазначив, що мирової угоди між сторонами досягнуто не було, оскільки відповідач на погоджується надати дитині виїзд за кордон на час канікул. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволені позову оскільки позивач має намір вивезти сина до Російської Федерації на постійне місце проживання, не залишивши йому можливості спілкуватися з сином. Про те, що син приїжджав до діда та бабусі, тобто до його батьків, йому повідомляють вже після відвідин. Він бажає спілкуватися з сином, аліменти на утримання сина сплачує, заборгованості по аліментам не має. В цьому році він їздив в м. Одесу до сина, але сина за місцем проживання не було, звертався до служби у справах дітей для визначення способу його участі у вихованні сина. Зі своїми батьками він не спілкується, а тому не спілкувався і з сином, коли той приїжджав до бабусі та дідуся. Згоден надати одноразовий дозвіл на виїзд дитини, однак з зазначенням, де саме дитина буде перебувати. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву, та просила суд відмовити у задоволені позову повністю. Також, зазначила, що мирової угоди між сторонами досягнуто не було, оскільки позивач висунула вимоги, які є незручними для відповідача, оскільки вона зазначила усі канікули дитини, а часу, який може поспілкуватися батько в період канікул з дитиною не надала. Позивач не надає можливості відповідачу спілкуватися з сином. Крім того, відповідно до чинного законодавства України виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення та місця перебування дитини, а позивач бажає щоб дитині надали виїзд за кордон на 9 років. Фактично позивач бажає виїхати з дитиною на ПМЖ до РФ. Представник третьої особи служби у справах дітей Одеської міської ради в судове засідання не з'явилася, але надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, покладається на розсуд суду. Представник третьої особи Суворовського районного відділу м. Одеси Головного управління Державної міграційної служби України ГУНП в Одеській області в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, тому суд вважає за доцільне розглянути справу за його відсутності. Судом задоволено клопотання представника відповідача та відповідача про залучення до матеріалів справи відзиву на позов та доказів по справі. Також задоволено клопотанняпредставника відповідача про виклик та допит свідка [PERSON] Судом задоволено клопотання представника позивача про залучення до матеріалів справи письмових пояснень позов та доказів по справі. Також задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідка [PERSON] Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що батьком [PERSON], [INFO], є [PERSON], а матір'ю є [PERSON],про що свідчить копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Першим Суворовським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 22 червня 2010 року, та копія свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 22 листопада 2014 року та не заперечується сторонами по справі(а.с.10, 9). Відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.11). Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу від 12 вересня 2017 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], 2010 року народження, - син, [PERSON] - батько, [PERSON] - мати, [PERSON], 2015 року народження, - дочка (а.с.12). Відповідно до Виду на проживання іноземного громадянина [NUMBER], виданого Російською Федерацією 26 вересня 2016 року, [PERSON] має право постійно проживати на території Російської Федерації по 26 вересня 2021 року та зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с.13). Згідно довідки №9100 від 21 грудня 2017 року, виданої ДТЕК «Павлоградвугілля», з [PERSON] на користь [PERSON] за період з липня 2017 року по листопад 2017 року включно сплачені аліменти у сумі 19672,63 грн. (а.с.33). Відповідно довідки Тернівського міського відділу ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області від 10 січня 2018 року за вих. № 147 станом на 10 січня 2018 року заборгованість за виконавчим листом Суворовського районного суду м. Одеси № 2-5112/11 від 05 жовтня 2011 року про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини - відсутня (а.с.35). Згідно довідок Комунального закладу «Тернівська центральна міська лікарня» ДОР» від 01 лютого 2018 року [PERSON] на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.с.70,71). Як вбачається з виробничої характеристики, наданої ВСП «Шахтоуправління Павлоградське» ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» 30 січня 2018 року, [PERSON] за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.72). Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого №1706, виданої КУ «Дитяча міська клінічна лікарня №3» м. Одеса, [PERSON], [INFO], з 29 березня 2016 року по 31 березня 2016 року перебував на лікуванні з діагнозом хронічний аденоідіт, вегетації 3 ступеню, ГНМ 2-3 ст. (а.с.97). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він є батьком відповідача. Відповідач в м. Одесу до свого сина не їздив, онук приїжджав до нього та бабусі в с. Богданівка, а відповідач приїхав, поспілкувався з сином 20 хвилин та поїхав. Син його не цікавить. Він не надасть дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон через погані відносини з колишньою дружиною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є співмешканкою відповідача, мешкають разом чотири роки та знає, що у відповідача є малолітній син, який приїжджав у гості до його батьків, тобто до бабусі та дідуся. Вона з відповідачем намагаються спілкуватися з сином відповідача, але мати дитини заважає цьому, змінює номери телефонів. Відповідач добрий, чесний, щирий, добре спілкується з її дитиною. Взимку 2018 року відповідач їздив до сина в м. Одесу, однак не зміг поспілкуватися з дитиною. Про те, що дитина влітку була у його батьків вони дізналися від друзів, а не від батьків та матері дитини. З батьками у відповідача дуже складні відносини. Відповідно до копії висновку органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 26 квітня 2018 року № 01-05-3/156вх вбачається, що орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації ОМР вважає доцільним визначити способи участі батька [PERSON], [INFO], шляхом встановлення перебування дитини з батьком: 1та3 вихідні місця з 11-00 год. 16-00 год. за місцем проживання дитини та в присутності матері; двічі на рік під час відпустки батька за місцем проживання дитини та присутності матері; у святкові дні та канікули за попередньою домовленістю з матір'ю дитини, що не заперечується сторонами по справі (а.с.148). Сторони по справі визнали той факт, що дідусь дитини - [PERSON] має право постійно проживати на території Російської Федерації. Також, сторони по справі визнали той факт, що батько дитини - [PERSON] своєчасно сплачує аліменти на утримання малолітньої дитини: [PERSON], [INFO], та заборгованості по сплаті аліментів не має. У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до частини третьої ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. В Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 рокув Принципі 2 зазначено, що дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Частинами 1 та 2 ст. 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, зазначено, що всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною забезпечуються без будь-якої дискримінації. В усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. В ст. 153 СК України зазначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. З відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Також слід зазначити, що ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Аналогічна правова позиція зазначена в постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 725/4303/15-ц, та від 23 квітня 2018 року по справі № 705/2898/17-ц. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, та враховуючи, що позивач просить надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини 2010 року народження, за кордон до Російської Федерації без згоди та супроводу батька до набуття дитиною шістнадцятирічного віку, що суперечить чинному законодавству України, що визначає рівність прав та обов'язків відносно виховання дитини, та може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним, та з урахуванням того, що батько дитини намагається спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, сплачує аліменти на утримання дитини, заборгованості по сплаті аліментів не має, та не заперечує проти надання дитині одноразового виїзду за кордон, а позивач не погоджується на отримання згоди від відповідача на одноразовий виїзд дитини за кордон, тому в задоволенні позову слід відмовити. З вищезазначених підстав суд не приймає до уваги і доводи представника позивача та позивача щодо обставин, які ними зазначені на підтвердження своїх позовних вимог. Також, суд не приймає доводи представника позивача та позивача і з наступних підстав. В даному випадку, враховуючи обставини справи, надання за рішенням суду дозволу на багаторазовий виїзд дитини за межі України до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди батька фактично надає позивачці право на виїзд з дитиною з України на інше постійне місце проживання, що суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст.ст. 141, 153, 157, 161 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. На підтвердження факту того, що відповідач не надає додаткових витрат на дитину, позивач не надала суду - будь-яких звернень до відповідача або до суду щодо цих обставин. При розгляді даної справи суд не приймає до уваги факт щодо поганих відносини між позивачем та відповідачем, оскільки суд повинен діяти у якнайкращих інтересах дитини для забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У зв`язку з відмовою [PERSON] в задоволенні позовних вимог судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню не підлягає. Інших судових витрат сторонами суду не заявлено та не надано доказів на їх підтвердження.

Outcome: dismissed