Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Представник позивача - адвокат Кушнаренко Олександр Олександровича, діючи в інтересах [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, мотивуючі заявлені вимоги тим, що 18 квітня 2019 року між сторонами було зареєстровано шлюб, актовий запис №712. Від даного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Однак, сімейне життя Позивача з Відповідачем не склалось, та з дати народження дитини Позивач з Відповідачем проживаємо окремо за різними адресами. Дитина проживає разом з Позивачем та перебуває на її утриманні за рахунок державних коштів допомоги на дитину та батьків Позивача. Піклуванням (вихованням) сина Позивач займається сама. Відповідач у вихованні чи піклуванні спільного сина участі не приймає, не цікавиться розвитком дитини. Також, Відповідач не надає матеріальної допомоги на дитину, що призвело до виникнення скрутного матеріального становища та стало підставою для звернення з даним позовом в судовому порядку. Крім того, представник позивача зазначає, що спільна дитина Позивача з Відповідачем ще дуже мала, у зв`язку з чим постійно потребує піклування Позивача, що унеможливлює отримання нею постійного заробітку, а тому, Позивач не має можливості працевлаштуватись. Відповідач в свою чергу з дати народження дитини матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Повідомляють суд, що Відповідач є особою працездатного віку, медичних протипоказань стосовно працевлаштування та заняття певними видами діяльності Відповідачу не встановлено, інших неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб на утриманні Відповідача не має, а тому вважають, що, Відповідач має реальну можливість сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 4000 грн. Відповідач офіційно не працевлаштований, проте відсутність офіційного працевлаштування не підтверджують його непрацездатності, крім того, наявність вказаної обставини не звільняють батька від обов`язку утримувати дитину, якій таке утримання необхідне для підтримання життєдіяльності (їжа, одяг, лікування тощо). Мотивуючі вимоги зазначає, що спільна Позивача з Відповідачем дитина ще дуже мала, у зв`язку з чим постійно потребує піклування Позивача, що унеможливлює отримання Позивачем постійного заробітку, а тому, Позивач не має можливості працевлаштуватись. Враховуючи те, що Позивач не має змоги працевлаштуватись у зв`язку з доглядом за дитиною, Позивач перебуває у скрутному матеріальному становищі Посилаючись на викладені обставини справи, представник позивача просить суд: 1.Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 4000 грн. щомісячно, з урахуванням щорічної індексації відповідно до закону, починаючи з дати подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття; 2.Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн. щомісячно, починаючи з дати подачі позову до суду і до 10.06.2022 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 січня 2020 року відкрито провадження в справі, визначено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання. Позивач до судового засідання не з`явилась, представник позивача у поданій заяві просив справу розглянути у відсутність позивача та представника позивача, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надав, причини неявки не повідомив. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі Відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 18 квітня 2019 року у Дніпровському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 712 (а.с.11). Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, де в графі батьки записано: батько - « [PERSON] », мати - « [PERSON] », актовий запис №1428 (а.с.10). На даний час малолітня дитина проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Домовленості щодо сплати аліментів між сторонами не досягнуто. Відповідач у добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання малолітнього сина не надає. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 ст.182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів Окрім того, суд звертає увагу на те, що законодавчо визначеним мінімальним рекомендованим розміром аліментів на одну дитину є розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. В судовому засіданні не встановлено наявність у відповідача на праві власності нерухомого майна. Позивачем не доведені витрати відповідача, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи. Разом з тим, обставин, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти на утримання дітей відповідачем не доведено. Відповідач перебуває в працездатному віці, відомостей про обтяження турботами щодо утримання інших осіб не надав, являючись батьком неповнолітньої дитини зобов`язаний утримувати її до повноліття. Відповідач повинен у відповідності до вимог закону утримувати дитину, відчувати відповідальність за неї, забезпечувати її добрі умови для проживання та виховання, у тому числі, забезпечувати матеріально. При визначенні розміру стягуваних аліментів суд виходить з прожиткового мінімуму, встановленого з 01 січня 2020 року Законом України «Про державний бюджет України на 2020 рік» для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня. На момент ухвалення судом рішення неповнолітньому сину, [PERSON] , виповнилось 1 рік. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» 50% прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 1 січня 2020 року становить 929,50 грн. Враховуючи наведене, виходячи з того, що дитина сторін проживає разом із позивачкою, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат, враховуючи вік дитини, стан її здоров`я, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000 гривень щомісячно, враховуючи, що вказаний розмір аліментів не є меншим ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає визначений розмір аліментів достатнім та справедливим. Стягнення аліментів у такому розмірі відповідатиме вимогам закону та інтересам дитини, не порушить прав сторін. Як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженим розміром аліментів забезпечить належне утримання дитини. Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім`я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. Відповідно до вимог ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Одночасно суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них, а також положення ст.185 Сімейного кодексу України щодо обов`язку того з батьків, з кого присуджено аліменти на дитину, брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами. Крім того, суд роз`яснює, що розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. Частиною першою ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника. Законом України №1368-VIII від 17.05.2016 «Про внесення змін до деяких законів України щодо індексації розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі» частину першу статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» доповнено абзацом сьомим, яким зазначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема й розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, проводиться за рахунок коштів платника аліментів. Індексація розміру аліментів, визначеного судом у твердій грошовій сумі, здійснюється підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями, які проводять відповідні відрахування аліментів із доходу платника аліментів. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно ч.ч.2,4 ст.84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідност.80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу. Не перешкоджатиме виникненню цього права і застування інституту недійсності шлюбу у випадках, коли дружина не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу. Аналіз даних положень сімейного законодавства дає підстави суду вважати, що сімейним законодавством України передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині матері незалежно від цієї обставини. Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходить з того, що відповідач є працездатною особою. У зв`язку з доглядом за дитиною, якій менше трьох років, позивачка немає змоги працювати і утримувати себе. За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципу справедливості та розумності та з урахуванням потреб дружини, з урахуванням розміру аліментів які стягнуті з відповідача на утримання дитини, можливостей відповідача, суд присуджує кошти (аліменти) на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років у твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісяця, починаючи з 28.12.2019 року та до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі ст.ст. 80, 84, 180,181,182,184, 191, СК України,

Outcome: partial