Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи заявлені вимоги тим, що 25 лютого 2009 року між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 490134555, згідно з яким відповідачу банком було надано кредит. Відповідач не виконала зобов'язання за договором, припинила вносити щомісячні платежі, передбачені умовами договору, не сплачувала відсотки за користування кредитом. У зв'язку з порушенням зобов'язань за договором відповідач допустила заборгованість за кредитом. 27 грудня 2012 року позивачем з публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» укладено договір факторингу, згідно з яким відбулося відступлення права вимоги за укладеним банком та відповідачем кредитним договором від 25 лютого 2009 року. З огляду на набуте право вимоги, представник позивача просив в судовому порядку стягнути з відповідача кошти в сумі 124 гривні 36 копійок та понесені судові витрати в розмірі 1378 гривень. В поданій до суду заяві представник позивача просив розгляд справи проводити у його відсутності, зазначив, що позовні вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Ухвалою суду від 04 жовтня 2016 року явку позивача в судове засідання для надання особистих пояснень з приводу заявленого позову визнано обов'язковою. Вимоги ухвали суду не були виконані, в судове засідання представник позивача не з'явився. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на ті обставини, що кошти в сумі 124 гривні 36 копійок сплатила позивачу. Суду пояснила, що укладала кредитний договір з банком, про передачу права вимоги іншій особі ніколи не повідомлялася, тому хто є кредитором за укладеним нею договором не знає, скільки вона повинна сплатити коштів за договором не знає. Оскільки заявлено вимогу про сплату незначної суми коштів, то зазначену суму вона внесла на рахунок, який їй повідомили телефоном. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить залишити без задоволення. Статтею 14 ЦК України передбачено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що між публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачем 25 лютого 2009 року було укладено кредитний договір № 490134555, згідно з яким відповідачу банком було надано кредит в сумі 10433 гривні 82 копійки. Договором передбачені умови виконання зобов'язань та строк його дії. Дата остаточного повернення кредиту - 25 лютого 2011 року (п.1.1. договору). Дані обставини підтверджені доданим до позовної заяви кредитним договором № 490134555 (а.с.,а.с. 8-11). Докази, які підтверджують факт несплати кредитних коштів та їх розмір позивачем не надані, відповідачу факти щодо заборгованості та її розміру не відомі. Згідно з положеннями ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, що не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Вони також мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, не врегульовані цими актами. Отже, при врегулюванні своїх відносин з відступлення права вимоги сторони мають право укласти договір: у формі, передбаченій цивільним законодавством; у формі договору про відступлення права вимоги (договір цесії). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. З аналізу наведених норм вбачається, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов'язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів, однак сторони мають право додатково врегулювати порядок заміни кредитора у договорі. Згідно правил статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відступлення права вимоги може здійснюватись на підставі договору купівлі-продажу заборгованості. Згідно з ч. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Позовна заява мотивована фактом укладення позивачем 27 грудня 2012 року договору відступлення права вимоги з банком, який надав кредит відповідачу. Факт укладення такого договору не підтверджений доказами. До позовної заяви позивачем додано договір купівлі-продажу (відступлення прав вимоги) № 27/12/2012-01 від 27 грудня 2012 року, укладений ним з товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал». За умовами договору до позивача перейшла сукупність належних товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» прав грошової вимоги, які належали йому внаслідок їх набуття шляхом заміни у відповідному борговому зобов'язанні первісного кредитора чи іншого попереднього кредитора. Вказаний правочин укладений позивачем не з банком, який надав кредит відповідачу, а з іншою особою, якою є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал». Факт набуття вказаною особою права вимоги за наданим банком відповідачу кредитом також не підтверджений доказами. Однією з засад судочинства, регламентованих пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень статті 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вказаних положень позивач повинен довести факт набуття ним права вимоги за кредитним договором, укладеним публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» з відповідачем 25 лютого 2009 року, та розмір заборгованості відповідача за договором. Позивач вказаних фактів не довів, не довів факту укладення правочину щодо заміни кредитора у зобов'язанні публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» іншим кредитором та прийняття ним сукупності належних кредиторові прав. Робити висновки на припущеннях суд не вправі. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року явку представника позивача для надання особистих пояснень з приводу заявленого позову з метою з'ясування всіх обставин справи та встановлення факту набуття позивачем права вимоги за кредитним договором та розміру боргу відповідача було визнано обов'язковою. Позивач на вказане судове рішення не відреагував, представник позивача для обґрунтування вищевказаних обставин до суду не з'явився, додаткових письмових пояснень в обґрунтування позовних вимог та доказів, що підтверджують вказані ним в позовній заяві обставини, не подав. За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, враховуючи, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними, у задоволенні позову необхідно відмовити. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, понесені позивачем судові витрати, які складаються із сплаченого судового збору в розмірі 1378 грн., не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного, ст.ст. 6, 14, 16, 512, 513,514, 516, 526, 527, 656, 1054 ЦК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року,

Outcome: dismissed