Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, звернувся до суду 15.02.2017р. з позовом, в якому просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке знаходиться за адресою: вул. Толстого, буд.17, к.26, м. Черкаси. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що відповідач отримав ордер на проживання в гуртожитку 23.07.2015р., однак до теперішнього часу не поселився і не користується житловим приміщенням. В судове засідання сторони не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надала суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, просила розглянути справу у її відсутність та не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судовий виклик направлявся відповідачеві за зареєстрованим місцем проживання, разом з тим адресована кореспонденція повернулась до суду без вручення через відсутність адресату за зазначеною адресою та його неявкою до відділу поштового зв'язку для отримання кореспонденції за поштовим повідомленням, що в контексті положень ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і відповідно до ч.5 ст.74 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК) суд вважає як повідомлення відповідачів належним чином. Таким чином, будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не з'явився у судові засідання 16.03.2017р. та 11.04.2017р. без поважних причин. Відповідно до ст.224 ЦПК судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 991537 від 22.02.2006р., гуртожиток за адресою м. Черкаси, вул. Толстого, 17 знаходиться у власності ПАТ «АЗОТ» /а.с.4-6/. Відповідачеві 23.07.2015р. видано ордер на вселення до квартири за адресою: вул. Толстого, буд.17, к.26, м. Черкаси /а.с.7,8/. [PERSON], 29.09.1991р.н. не проживає в даному гуртожитку з 14.07.2016р. (згідно акту від 27.01.2017 р. затвердженого директором департаменту з соціальних питань ПАТ «АЗОТ» [PERSON] по гуртожитку № 3 СКВ ПАТ «АЗОТ»9 /а.с.9/). Відповідач зареєстрований в зазначеній квартирі з 21.08.2015р., що підтверджується відомостями з адресно-довідкового підрозділу УДМСУ в Черкаській області /а.с.13/. Особисті речі [PERSON] в зазначеній кімнаті відсутні. Відомості про місцезнаходження, місце фактичного проживання відповідача не відоме. Вищевказане свідчить проте, що відповідач формально зареєстрований у гуртожитку по вул. Толстого, 17, а фактично втратив інтерес до житлового приміщення і не бажає в ньому проживати у подальшому. Оскільки відповідач не використовує житлове приміщення за цільовим призначенням, то позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. Тож між сторонами склалися житлові правовідносини, які регулюються нормами Житлового кодексу України (далі ЖК) та інших нормативно-правових актів. Житлове законодавство покликане сприяти забезпеченню права громадян на житло, ефективному використанню та охороні житлового фонду. Завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин (ст.2 ЖК). Право на житло забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі (ст.1 ЖК). Гарантованому ст.9 ЖК праву громадян на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, кореспондує обовязок використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення (ч.1 ст.10 ЖК). Натомість главою 4 ЖК не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням. У статті 130 ЖК передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством України. Окрім відповідної глави ЖК, зазначене питання на теперішній час регулюється Положенням про гуртожитки, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015р. №84. Натомість це Положення не регулює відповідальність мешканців гуртожитку за порушення правил користування гуртожитками, а отже зазначене питання регулюється загальними нормами житлового законодавства, тобто ЖК. Як встановлено судом гуртожиток по вул. Толстого, 17, м. Черкаси, переданий у приватну власність ПАТ «АЗОТ» на підставі наказу Фонду державного майна України від 24.06.1994р. №41-АТ /а.с.4/, отже відповідно до ч.4 ст.1 Закону України від 04.09.2008р. №500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» на мешканців цього гуртожитку поширюються гарантії, передбачені цим законом та Законом України від 19.06.1992р. №2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон №2482-ХІІ). Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону №2482-XII, прирівняно до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не проживає в гуртожитку понад дев'ять місяців. Особистих речей відповідача в цьому житловому приміщенні немає. З заявою про збереження за ним місця проживання до адміністрації ПАТ «АЗОТ» не звертався. За таких обставин суд приходиться до висновку, що підстав для збереження за відповідачем права користування гуртожитком позивача немає, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ч.1 ст.88 ЦПК, яким передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 1600грн, який підлягає відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved