Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Представник позивача звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до відповідача про стягнення суми боргу за кредитним договором, посилаючись на те, що КБ «Приватбанк» уклав із відповідачем кредитний договір 26 квітня 2006 року, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позичальник підтвердив свою згоду на прийняття Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, що складає разом із заявою позичальника кредитний договір, відповідно до якого позичальник зобов'язувався сплачувати щомісячно борг по кредиту, по відсотках, по комісії та іншим витратам за умовами договору. Відповідно до п. п. 3.2, 3.3 вказаних Умов кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який може у будь-який момент змінити його, на що повністю погоджується позичальник. Відповідно до п. 9.12 вказаних Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та автоматично лонгується на той же термін, якщо жодна зі сторін не запропонує припинення договору. Порядок та умови погашення кредиту, відсотків, комісії та відповідальність за порушення умов кредитування передбачено умовами договору від 26 квітня 2006 року. Однак відповідач не виконав своїх зобов'язань, на підставі чого заборгував банку станом на 30 квітня 2014 року - 32092,25 грн. Враховуючи, що добровільно сплатити суму боргу відповідач не бажає, представник позивача просив стягнути суму боргу з відповідача у зазначеному розмірі та судові витрати. Представник позивача, яка діє на підставі довіреності, Осовалюк М. О., у судовому засіданні на задоволені позову наполягала, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Зазначила також, що незважаючи на те, що строк дії картки, виданої відповідачу, закінчився в лютому 2009 року, кредитний договір між сторонами є діючим, тому повинен виконуватись відповідачем, який заборгував банку тіло кредиту, відсотки та штрафи за порушення умов кредитування. При цьому вказувала, що нова платіжна карта банком відповідачу не була видана, однак вона автоматично була виготовлена, хоча за строком зберігання втратила вже чинність. Вказувала, що нарахування відсотків банком передбачено тарифами до кредитного договору, які не змінювались за кредитним договором від 26 квітня 2006 року. Просила повністю задовольнити позов. Відповідач, [PERSON], в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, вказуючи на те, що банком не було доведено нарахування відсотків за кредитним договором від 26 квітня 2006 року після завершення строку дії угоди, що зазначений у виданій банком йому картці, тобто після березня 2009 року. Також не було доведено банком розмір підвищених відсотків нарахованих за цим кредитним договором. Відповідач наполягав на тому, що строк дії кредитного договору від 26 квітня 2006 року сплив саме в лютому 2009 року, тому вимоги позивача заявлені були поза межами передбаченого законом строку позовної давності, що встановлена тривалістю у три роки з моменту, коли зобовязання повинно було бути виконане. Оскільки строк повернення боргу був визначений договором в лютому 2009 року, то представникам банку необхідно відмовити у задоволенні поданого позову внаслідок пропуску строку позовної давності. Не погоджувався позивач також із сумою виставленого йому боргу представниками позивача, вказуючи, що у нього дійсно існувала заборгованість станом на лютий 2009 року, однак у значно меншому розмірі. Враховуючи, що за спливом строку дії виданої йому карти, лютий 2009 року, в подальшому він не зміг здійснювати погашення боргу, що у нього існував. Оскільки за основним зобов'язанням, повернення наданого банком кредиту, представники позивача строк позовної давності пропустили, то й інші вимоги банку не підлягають задоволенню, тому просив суд відмовити у задоволенню позову ПАТ «КБ «Приватбанк» повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, вважає поданий позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно положень ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. На підставі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Факт укладення договору кредитування 26 квітня 2006 року між сторонами по справі підтверджується копією анкети та заяви позичальника від 26 квітня 2006 року, за якими КБ «Приватбанк» відкрив відповідачу кредитний ліміт в сумі 7000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку кредиту шляхом проведення щомісячних платежів в розмірі 7 % від суми заборгованості. У вказаній заяві також зазначено, що строк дії кредитного ліміту дорівнює строку дії карти. При цьому своїм підписом відповідач підтвердив згоду на Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку, які складають разом із заявою позичальника кредитний договір з банком (а. с. 17, 18, 19-30). На підставі наданої у судовому засіданні для огляду платіжної картки «Приватбанк» на ім'я [PERSON] вбачається, що відповідач є власником картки «Классік» № [NUMBER], виданої йому на підставі кредитного договору від 26 квітня 2006 року, строком дії картки до лютого 2009 року включно (а. с. 64). Відповідно п. п. 3.2, 3.3 Умов надання банківських послуг кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, який може у будь-який момент змінений банком. За п. 6.5 вказаних Умов позичальник зобов'язаний погашати банку кредит, відсотки, комісію. На підставі п. 8.6 Умов надання банківських послуг при порушені позичальником строків проведення платежу більш ніж на 120 днів він зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн., а також 5% від суми позову. За п 9.12 вказаних Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом вказаного строку жодна зі сторін не надала заяву про розірвання вказаного договору, він вважається таким, що продовжений на той самий термін. На підставі п. 3.1 Правил користування платіжною карткою строк дії карти вказується на лицьовому боці, та карта дійсна до останнього календарного дня вказаному у картці місяця. При цьому по закінченні строку дії відповідної карти вона пролонгується банком на новий строк, якщо від позичальника не надійшла заява про закриття картрахунку, а також при наявності грошових коштів на картрахунку для здійснення сплати послуг по картрахунку. Згідно до змісту п. 5.4 Правил користування платіжною карткою строк погашення кредитного ліміту по платіжним картам в повному обсязі не пізніше останнього місяця, вказаного у платіжній картці, а строк погашення відсотків - щомісячно за минулий місяць. Зміна назви юридичної особи КБ «Приватбанк» на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи та статутом ПАТ «КБ «Приватбанк» (а. с. 34, 35). З довідки-розрахунку ПАТ «КБ «Приватбанк» вбачається, що у відповідача мається заборгованості станом на 30 квітня 2014 року за кредитним договором від 26 квітня 2006 року перед КБ «Приватбанк» у загальному розмірі 32092,25 грн., з яких заборгованість по кредиту - 6981,61 грн., заборгованість по відсоткам - 23106,25 грн., штраф фіксований - 500 грн., штраф відсотковий - 1504,39 грн. (а. с. 8-16). Суд при цьому вказує, що представниками банку не було доведено правомірність нарахування [PERSON] підвищеної відсоткової ставки за кредитним договором від 26 квітня 2006 року в розмірі 72 % річних. Так відповідно до п. 5.5 Правил користування платіжною карткою за користування кредитом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому тарифами банку. За п. 5.5.1 Правил користування платіжною карткою за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань позичальник сплачує відсотки за підвищеною відсотковою ставкою, розмір якої встановлюється Тарифами банку. Однак у судовому засіданні представники банку не надали відповідні Тарифи банку до кредитного договору [PERSON], що унеможливило визначення судом існуючої за договором від 26 квітня 2006 року підвищеної відсоткової ставки в разі порушення зобовязання позичальником. Таким чином суд виходить з того, що представником позивача не було доведено правомірність нарахування відповідачу підвищених відсотків за ставкою в розмірі 72 % річних. Суд також зазначає, що згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Однак умовами договору від 26 квітня 2006 року закріплена подвійна цивільна відповідальність позичальника одного виду за одне й те саме правопорушення, тобто відповідальність позичальника сплатити за порушення строків платежів більш ніж на 120 днів штрафів у розмірі 500 грн. та в розмірі 5% від суми позову. Суд також зауважує, що згідно положень ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. На підставі переліченого суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог банку в частині стягнення з відповідача фіксованої суми штрафу в розмірі 500 грн. за кредитним договором, оскільки поняття фіксованого штрафу, що закріплене в Умовах надання споживчого кредиту, не відповідає поняттю штрафу, закріпленому в нормах цивільного законодавства, та є подвійною цивільною відповідальністю одного виду за одне й те саме правопорушення в порушення Конституції України. Також суд зазначає, що за ст. 256 ЦК України позовна давність є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК України, за ст. 253 якого перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Верховним Судом України у справі № 6-116цс13 було надано правовий висновок, на підставі якого відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Таким чином на підставі наведеного та умов кредитного договору від 26 квітня 2006 року, за яким відповідач повинен погашати борг по кредиту, відсоткам та іншим платежам щомісячними платежами, суд робить висновок, що право зі зверненням до суду до відповідача в представників банку виникло з моменту ненадходження чергового платежу від позичальника у момент, коли відповідач повинен був здійснити черговий платіж, внаслідок чого з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами, що стосується окремо кожної суми платежу, який повинен був внести відповідач. Оскільки за п. 5.4 Умов надання банківських послуг погашення кредитного ліміту по платіжним картам проводиться в повному обсязі не пізніше останнього місяця, вказаного у платіжній картці, тому суд дійшов висновку, що право із зверненням до суду у представників банку про порушення права виникло за кредитним договором від 26 квітня 2006 року з березня 2009 року. При цьому суд зазначає, що в судовому засіданні не було встановлено доказів переривання строку позовної давності за вказаним спором. Оскільки представники позивача звернулись до суду із позовом до відповідача у травні 2014 року, то банком були заявлені вимоги до [PERSON] поза межами передбаченого законом трирічного строку позовної давності, оскільки згідно до умов кредитного договору від 26 квітня 2006 року строк дії кредитного ліміту дорівнює строку дії карти, строк дії якої натомість закінчився в лютому 2009 року. Суд при цьому відхиляє посилання представника банку на положення п. 9.12 Умов надання банківських послуг щодо автоматичного пролонгування кредитного договору від 26 квітня 2006 року. Так суд зазначає, що для здійснення пролонгації кредитного договору від 26 квітня 2006 року необхідне виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. Однак представниками банку не було доведено, що після закінчення строку дії договору, лютий 2009 року, банк видавав відповідачу грошові кошти та нову платіжну картку. При цьому відсутність погашення заборгованості [PERSON] станом на березень 2009 року у відповідності до положень п. 3.1 Правил користування платіжною карткою було підставою для позивача для відмови у пролонгації картки на новий строк. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України в його постановах від 24 вересня 2014 року по справі № 6-103цс14, від 17 вересня 2014 року по справі № 6-95цс14, від 19 березня 2014 року по справі № 6-14 цс 14, де Верховним Судом України було зауважено, що при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яким установлено кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності стосовно повернення кредиту в повному обсязі починається не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні відповідачем було заявлено письмово клопотання про застосування до спору строку позовної давності із відмовою у задоволенні заявленого банком позову. На підставі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. З наданого представниками банку розрахунку вбачається, що станом на березень 2009 року заборгованість у [PERSON] перед банком становила з повернення тіла кредиту 6981,61 грн. та з повернення відсотків 567,25 грн. Факт наявності заборгованості у позичальника у вказаному розмірі підтверджується умовами договору кредитування від 26 квітня 2006 року, за яким передбачено порядок сплати кредиту та відсотків за його використання. Таким чином оскільки представниками банку було пропущено трирічний строк позовної давності щодо вимог про виконання [PERSON] основного зобовязання за договором від 26 квітня 2006 року з повернення кредиту та відсотків, то вимоги банку не піддягають задоволенню не тільки з приводу стягнення суми боргу позичальника з кредиту в розмірі 6981,61 грн. та з відсотків в розмірі 567,25 грн., а також й вимоги представника позивача щодо стягнення з відповідача боргу з нарахованих відсотків поза межами строку дії кредитного ліміту виданому відповідачу, та вимоги банку щодо сплати [PERSON] відсоткового штрафу, оскільки ці позовні вимоги є додатковими по відношенню до стягнення основного боргу з позичальника. З урахуванням переліченого вимоги ПАТ «КБ «Приватбанк» не підлягають задоволенню внаслідок пропуску строку позовної давності щодо вимог банку по виконанню [PERSON] основного зобовязання за кредитним договором від 26 квітня 2006 року.

Outcome: dismissed