Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Представник позивача [PERSON] юридичного університету імені [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за навчання в аспірантурі. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 03.10.2013 році відповідач був зарахований до аспірантури з відривом від виробництва до [PERSON] університету «Юридична академія України імені [PERSON]» зараз [PERSON] юридичного університету імені [PERSON] на навчання з 02.10.2013 р. до 01.10.2016 р. за державним замовленням та укладено Угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення № 11 від 08.10.2013 року. Наказом ректора від 24.10.2014 р.\~\~\~ №305-К на підставі рішення вченої ради університету [PERSON] відраховано з аспірантури з відривом від виробництва з 24.10.2014 р., у зв'язку з невиконанням індивідуального плану роботи без поважних причин. Відповідно до п.3.1 Угоди аспірант несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань при звільненні за особистим бажанням без поважних причин, за винне невиконання трудових обов'язків та зобов'язаний відшкодувати академії вартість навчання в аспірантурі, яка станом на 01.10.2012р. сума складає 92000 гривень. Однак, відповідач добровільно відмовився відшкодувати витрати, понесені університетом на його навчання. Просить стягнути з відповідача витрати на навчання в сумі 92 000 грн. та понесені ним судові витрати. В додаткових поясненнях від 15.09.2017 року позивач навів правову підставу до задоволення позову посилаючись на постанову КМУ від 01.03.1999 року за №309, якою затверджене Положення про підготовку науково педагогічних і наукових кадрів», а саме п.22 даної постанови, та долучив ще один розрахунок витрат на підготовку відповідача за період з 02.10.2013 року по 30.09.2016 року. В судове засідання\~ представник позивача\~ не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги\~ підтримує та просить розгл ядати справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання зявився, забезпечив явку повноважного представника, вимогу позивача заперечили, про що суду надали відзив у письмовій формі, змістом котрого просив суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Обставини справи. Наказом ректора від 03.10.2013 року № 281-К [PERSON] було зараховано до аспірантури з відривом від виробництва до [PERSON] університету «Юридична академія України імені [PERSON]» на навчання з 02.10.2013 р. до 01.10.2016 р. за державним замовленням за спеціальністю 12.00.09 - кримінальний процес та криміналістика: судова експертиза; оперативно-розшукова діяльність (кафедра кримінального процесу) та укладено Угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення № 11 від 08.10.2013 року. Судом встановлено, що відповідач самостійно уклав вищевказану угоду, що підтверджується його підписом . Згідно наказу Міністерства освіти і науки України від 4 грудня 2013 р. № 1697 [PERSON] університет «Юридична академія України імені [PERSON]» перейменовано на [PERSON] юридичний університет імені [PERSON]. Відповідно до Угоди аспірант [PERSON] зобов'язався: дотримуватися всіх умов Положення про підготовку науково-педагогічних та наукових кадрів; оволодіти науковими знаннями, практичними павичками, професійною майстерністю згідно а обраною спеціальністю; звітувати про хід написання дисертації та індивідуального плану; своєчасно подавати відділу аспірантури індивідуальний план роботи, результати атестації та інші необхідні документи; після закінчення аспірантури відпрацювати не менше трьох років у [PERSON] університеті «Юридична академія України імені [PERSON]». З наданих позивачем письмових доказів вбачається, що [PERSON] систематично не відвідував занять без поважних причин, не приймав участі у науковий конференціях, не виконав індивідуального плану роботи аспіранта за спеціальністю, що підтверджено доповідними записками доцента кафедри іноземних мов [PERSON] від 27.01.2014р. та завідувача кафедри кримінального процесу [PERSON] від 01.07.2014 р. та від 19.09.2014р. 24 жовтня 2014 року на засіданні комісії Вченої ради університету прийнято рішення про відрахування аспіранта першого року навчання [PERSON] з аспірантури за невиконання за невиконання індивідуального плану без поважних причин (протокол № 2). Наказом ректора від 24.10.2014 р. № 305-К на підставі рішення вченої ради університету (протокол № 2 від 24.10.2014 року) [PERSON] відраховано з аспірантури з відривом від виробництва з 24.10.2014 р., у зв'язку з невиконанням індивідуального плану роботи без поважних причин. Відповідно до п.3.1 Угоди аспірант несе відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань при звільненні за особистим бажанням без поважних причин, за винне невиконання трудових обов'язків та зобов'язаний відшкодувати академії вартість навчання в аспірантурі (за станом на 01.10.2013 року становить 92\~000 гривень). З метою досудового врегулювання спору відповідачу 29.12.2015 р. за № 125-0101-1940\~ було направлено вимогу з пропозицією у семиденний термін з дати отримання вимоги добровільно виконати зобов'язання щодо повернення боргу. Вимогу [PERSON] отримав 04.02.2016 р., що підтверджено повідомленням про вручення поштового відправлення. Однак, [PERSON]\~ не відшкодував вказані витрати. Право, що підлягає до застосування та висновки суду по суті позовних вимог. Отже правовідносини між сторонами спору виникли і тривали в період з 03.10.2013 року по 24.10.2014 року. У даний період з 03.10.2013 року по 05.09.2014 року діяв Закон України «Про вищу освіту» за №2984-ІІІ від 17.02.2002 року. Статтею 58 ЗУ «Про вищу освіту» за №2984-ІІІ від 17.02.2002 року, було передбачено, що основними формами підготовки наукових і науково педагогічних працівників вищої кваліфікації є аспірантура (адюнктура) і докторантура. Порядок підготовки наукових та науково педагогічних працівників визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.1999 № 309, на зміст котрої як правову підставу позовних вимог посилається позивач, будо затверджене «Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів», яке регламентує діяльність у галузі підготовки науково-педагогічних і наукових кадрів і є обов'язковим для всіх вищих навчальних закладів та наукових установ України незалежно від їх підпорядкованості та форми власності. Відповідно до п.п.1,2 п.22 вказаної Постанови КМУ, аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення. Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи. Аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Таким чином позивач вважає, що згідно вимог п. 22 Постанови КМУ №309 від 01.03.1999 року, та п. 3.1 укладеної Угоди з відповідачем, аспірант у разі відрахування з наведеної вище підстави, про яку не вказано, що вона відноситься до поважних причин, зобов'язаний відшкодувати вартість навчання в аспірантурі в розмірі 92\~000 грн. До додаткових пояснень від 15.09.2017 року позивач долучив розширений розрахунок витрат на підготовку відповідача в аспірантурі за державним замовленням, й саме на суму 92\~000 гривень, щодо котрого (розрахунку) судом в рішенні також буде надано оцінку. Разом з тим суд відзначає, що 06.09.2014 року набув чинності новий Закон України «Про вищу освіту» №1556-VІІ від 01.07.2014 року , котрим було визначено новий порядок проходження навчання в аспірантурі, а відтак і взаємозобовязання аспіранта та ВНЗ. А тому, починаючи з 06.09.2014 року до 24.10.2014 року, тобто до прийняття наказу про відрахування відповідача з аспірантури, правовідносини між сторонами спору врегульовувалися Законом №1556-VІІ. У відповідності о ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про вищу освіту» №1556-VІІ від 01.07.2014 року, кожен має право на вищу освіту. Громадяни, які не завершили навчання за кошти державного або місцевого бюджету за певним ступенем освіти, мають право повторно здобути вишу освіту в державних або комунальних ВНЗ за тим самим ступенем освіти, за умови відшкодування до державного або місцевого бюджету коштів, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівців, у порядку, визначеному КМУ. Постановою КМУ №658 від 26.08.2015 року, затверджено Порядок відшкодування коштів державного або місцевого бюджету, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівців. Цим Порядком визначено процедуру відшкодування до державного чи місцевого бюджету коштів, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівців з числа громадян України, які навчалися за державним чи регіональним замовленням у ВНЗ , не завершили навчання за відповідним ступенем вищої освіти і бажають повторно здобувати вишу освіту за державним або регіональним замовленням в державних (комунальних) в ВНЗ за тим самим ступенем освіти. Слід звернути увагу, що необхідною умовою відшкодування коштів державного бюджету, витрачених на оплату послуг з підготовки фахівця, є намір особи повторно здобути освіту за державним замовленням. Суд наголошує, що з набранням чинності 12.04.2016 року Постанови КМУ №261 від 23.03.2016 року «Про затвердження Порядку підготовки здобувачів вищої освіти ступеня доктора філософії та доктора наук у вищих навчальних закладах і наукових установах» (за винятком п.3 зміст котрого не стосується спірних правовідносин і котрий діє до 01.01.2019 року, втратила чинність Постанова КМУ №309 від 01.03.1999 року), у тому числі її п.22, котрим передбачено, що аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення; й аспірант або докторант, який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через зазначені причини, відшкодовує вартість навчання згідно із законодавством України. Разом з тим Постанова КМУ №261 від 23.03.2016 року, на відміну від Постанови КМУ №309 від 01.03.1999 року (котра втратила чинність 12.04.2016 року) не містить нормативно визначеного обовязку аспіранта або докторанта який був зарахований до аспірантури або докторантури за державним замовленням і відрахований через невиконання індивідуального плану навчання без поважних причин, відшкодувати вартість навчання пунктом 10 Постанови КМУ №261 від 23.03.2016 року передбачено, що порушення строків виконання індивідуального плану наукової роботи без поважних причин, передбачених законодавством, може бути підставою для ухвалення вченою радою вищого навчального закладу (наукової установи) рішення про відрахування аспіранта (адюнкта) або докторанта. При цому особа, яка раніше навчалася в аспірантурі (адюнктурі) чи докторантурі за державним замовленням і не захистилася або була відрахована з неї достроково, має право на повторний вступ до аспірантури (адюнктури) чи докторантури за державним замовленням лише за умови відшкодування коштів, витрачених на її підготовку, у визначеному Кабінетом Міністрів України порядку. Відтак з 12.04.016 року існує виключно одна умова, за якої настає обовязок відшкодування аспірантом чи докторантом витрат на навчання за держзамовленням реалізація ним права на повторний вступ до аспірантури (адюнктури) чи докторантури за державним замовленням. Згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, Постанова КМУ №309 від 01.03.1999 року, а саме п.22 цієї постанови, на на зміст котрої посилається позивач, після перегляду судом заочного рішення та направлення позивачем пояснень 15.09.2017 року, була не чинна, а тому враховуючи правило про чинність норми закону в часі, котра не має зворотної дії, суд стверджує про відсутність доказів, що [PERSON] має якийсь намір реалізувати право на повторний вступ до аспірантури, а відтак у позивача немає підстав вимагати з відповідача відшкодовувати витрати на навчання за держзамовленням. Окрім цього, повертаючись до змісту п.3.1 Угоди про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення № 11 від 08.10.2013 року, яким визначено обовязок відповідача відшкодувати позивачу 92\~000 гривень вартості навчання в разі розірвання угоди за ініціативою ректора до закінчення строку її дії за винне невиконання трудових обовязків, суд вважає за необхідне відзначити, що належне виконання трудових обовязків передбачене ст.. 139 КЗпП України, можливе лише на стадії існування трудових відносин власника, або уповноваженого ним органу, та працівника. Разом з тим відповідач не перебував у трудових відносинах з позивачем, а виключно мав зобовязання, в межах дії Угоди, після аспірантури відпрацювати не менше трьох років у НУ Юридична академія ім.. [PERSON] (п.2.6. Угоди), і позивач, відповідно, мав обовязок забезпечити відповідача працевлаштуванням (п.1.5 Угоди). А тому системний аналіз змісту Угоди в сукупності з приписами КЗпП України, дозволяє суду зробити висновок про можливість застосування приписів п.3.1. Угоди про обовязок відповідача відшкодувати позивачу 92\~000 гривень вартості навчання в разі розірвання угоди за ініціативою ректора до закінчення строку її дії за винне невиконання трудових обовязків, лише на стадії існування трудових відносин, як наслідок виконання відповідачем обовязку про трирічне відпрацювання в університеті, передбаченого п.2.6. Угоди. Насамкінець суд вважає за необхідне наголосити на невідповідності первинно поданого позивачем розрахунку витрат на підготовку аспіранта за державним замовленням (арк. справи 16) та цього ж розрахунку, доданого до додаткових пояснень від 15.09.2017 року незважаючи на спільність стягуваної суми 92\~000 гривень, проте найменування самих витрат, що за твердженням позивача складають зазначену суму, є кардинально різними. В розрахунках різняться суми заробітної плати наукового керівника (9186 гривень проти 8303, 76 гривень ), нарахування на заробітну плату (3335 гривень проти 3014, 26 гривень), в первісному розрахунку до витрат включено витрати друку та захисту дисертації (3300 гривень) , придбання предметів і матеріалів (10\~406 гривень), оплата інших послуг (звязку і витрати на відрядження 13\~580 гривень), відновлення бібліотечних фондів, капітальний ремонт і капітальне будівництво (15\~869 гривень) . Разом з тим аналогічних витрат в іншому розрахунку від вересня 2017 року, позивач не відобразив, натомість до розрахунку включив 20007, 16 гривень та 27\~554, 86 гривень за другий та третій рік навчання, й витрати на комунальні послуги зменшив до 356, 18 гривень у порівнянні з первісним розрахунком, де комунальні витрати було визначено в розмірі 3560 гривень. Представник позивача не вважав за потрібне зявитися в судове засідання, щоб пояснити причини таких розбіжностей, а тому суд не може сприйняти за європейським стандартом доказування «поза розумним сумнівом», за відсутності належних, допустимих та достатніх доказів, обґрунтованість стягуваної за позовом суми. З огляду на наведене,

Outcome: dismissed