Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи її тим, що його довіритель [PERSON] 01.03.2018р. звернувся до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області з метою надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність для ведення особистого сільського господарства орієнтовною площею 2,0га за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Ганнівської сільської ради Добропільського району за межами населеного пункту. Листом від 03.04.2018р. відповідач відмовив йому, оскільки згідно даних Державного земельного кадастру витребувана земля є частиною іншої земельної ділянки площею 11,7га, яка перебуває у постійному користуванні іншої особи. Публічна кадастрова карта України не містила відомостей по належність цієї земельної ділянки та її меж. Тому позивач звернувся за отриманням документів, на підставі яких ця земля належить цій особі. З відповіді від 24.08.2018р. він дізнався, що за рішенням [PERSON] районної ради народних депутатів (нині [PERSON] районної ради Донецької області) від 24 квітня 1992 року відповідачу [PERSON] виданий Державний акт на право постійного користування землею серії ДН №105 від 02 лютого 2001 року для ведення селянського (фермерського) господарства земельною ділянкою площею 50га на території Ганнівської сільської ради. Однак рішення ради передбачало надання [PERSON] тільки 24,9га, тоді як Державний акт йому виданий на площу землі в 50га. Посилання в акті на інші рішення ради були відсутні. Тому представник позивача вважає, що Державний акт №105 від 02.02.2001р. виданий [PERSON] всупереч рішенню Районної ради та його оформлення було незаконним. Представник позивача вважає порушеними норми ст.19 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р., чинної на час прийняття радою рішення), оскільки Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів. В порядку ст.ст. 152, 155 ЗК України, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування. Позивач вважає, що Районна рада народних депутатів не мала законних підстав, а саме повноважень на прийняття рішення від 24.04.1992р. б/н, так як відмови відповідної селищної ради у наданні землі не було. Відповідачу [PERSON] виданий Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою всупереч рішенню ради, яке було прийняте Радою без належних на те повноважень, і цей акт порушує права позивача на земельну ділянку, бо вона передана у власність з порушенням законодавства. З урахуванням уточнених позовних вимог, просять визнати рішення [PERSON] районної Ради народних депутатів Добропільського району від 24 квітня 1992 року б/н та Державний акт №105 від 02.02.2001р. на право постійного користування землею, виданий [PERSON], недійсними, та скасувати реєстрацію цього акту та реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 1422081100:01:000:1270 в Державному земельному кадастрі України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій позов повністю підтримує, просить його задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, з урахуванням уточнення цих вимог просить їх задовольнити. Вважає, що рішення Ради народних депутатів стосується надання [PERSON] у постійне користування лише 24,9га, а в виданому йому акті від 2001 року передбачено вже 50га. Рішень ради стосовно додаткових га землі, якими користується відповідач, немає, і в самому акті на них посилання відсутні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вважає їх необгрунтованими. По-перше, він виразив сумнів, що позивач [PERSON], проживаючи в [INFO], виявив бажання отримати і використовувати землю саме в [PERSON] районі. Також він зазначає, що земельна ділянка отримана ним на законних підставах. У 1992 році районна Рада прийняла відповідне рішення, і на це мала відповідні повноваження. Передано йому землю всього площею 50га. Рішення ради 1992 року стосується 24,9га, і Державний акт на цей розмір землі є дійсним і ніким не скасованим. Іншу частину з використовуваних ним 50га, а саме 25,1га він отримав Держактом, виданим на підставі рішення районної ради від 27.12.2000р. №ІІІ-12/25. Крім того, сама голова Ганнівської сільської ради [PERSON] клопотала у 2000 році перед Районною радою про надання фермерському господарству [PERSON] додаткової земельної ділянки у 25,1 га. Представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Донецькій області, яка приймала участь в засіданні в режимі відеоконференції, вважають позовні вимоги такими, що повністю не підлягають задоволенню. Так, [PERSON] на підставі рішення [PERSON] районної ради народних депутатів від 24.04.1992р. б/н передано у постійне користування земельну ділянку площею 24,9га для ведення селянського (фермерського) господарства. Також рішенням сесії [PERSON] районної ради від 27.12.2000р. №ІІІ-12/25 йому надано у постійне користування земельну ділянку площею 25,1га, в тому числі 25,1га ріллі, для ведення селянського (фермерського) господарства. На підставі цих рішень [PERSON] видано державний акт на право постійного користування землею №105 від 02.02.2001р., який зареєстровано в Книзі записів актів на право постійного користування землею. Враховуючи, що з 01 січня 2013 року працює Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, і реєстрацію такого права проводять нотаріуси та державні реєстратори, важають себе неналежним відповідачем у справі. Представник відповідача [PERSON] районної ради Донецької області [PERSON] позов не визнала. Суду пояснила, що рішення про надання [PERSON] землі приймалось Радою народних депутатів на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», за яким ради мали повноваження надавати землю у довічне спадкове володіння. Таке рішення приймалось черговою сесією ради за заявою громадян у місячний строк. Рішення ради \~ \~ \~ \~1992 року передані та зберігаються в архівному відділі райдержадміністрації. До цих заяв від громадян могли бути, але не обовязково, додані клопотання сільської ради. Районна рада при прийнятті рішення 24.04.1992р. не перевищила свої повноваження. Документи щодо надання землі [PERSON] могли й не бути наявними в ГУ Держгеокадастру у Донецькій області при відповіді на запит позивача, так як вони первинні і зберігаються в архіві. З урахуванням висловленої позиції, просить відмовити у позові. Проаналізувавши всі зібрані у справі докази в їх сукупності, вислухавши в судовому засіданні позицію представників сторін і зясувавши їх письмову позицію, суд встановив наступне: Рішенням [PERSON] районної Ради народних депутатів Добропільського району від 24 квітня 1992 року б/н у відповідності із ст.5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» громадянину [PERSON] в довічне спадкове володіння надано 24,9га землі для ведення селянського (фермерського) господарства на території Ганнівської сільської ради (а.с.8) Позивач в суді оспорює це рішення і вважає його незаконним та просить скасувати, оскільки Радою порушені вимоги ст.19 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р., чинної на час прийняття радою рішення), оскільки Ради народних депутатів мали надавати земельні ділянки за межами населених пунктів у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів. Позивач вважає, що Районна рада народних депутатів не мала законних підстав, а саме повноважень для прийняття рішення від 24.04.1992р. б/н, так як відмови відповідною сільською, селищною радою в наданні цієї земельної ділянки не було. Суд вбачає, що оспорюване рішення Радою народних депутатів б/н від 24.04.1992р. прийняте відповідно до положень Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991р., який втратив свою чинність на підставі Закону від 19.06.2003р. За статтею 5 цього Закону, рішення щодо передачі і надання земельних ділянок громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства приймають за заявою відповідні районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. Між тим, за нормами ст.19 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції, що діяла на час прийняття рішення) передбачено, що районні ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів для ведення селянського (фермерського) господарства у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною радою народних депутатів. В цьому випадку має місце суперечність між нормами Закону «Про селянське (фермерське) господарство», який прийнятий 20.12.1991р., який застосовано відповідачем при прийнятті свого Рішення, та положеннями Земельного кодексу України, прийнятим 18.12.1990 року. Враховуючи розяснення, надані в листі Міністерства юстиції від 26.12.2008р., в разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим же нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Тому, враховуючи спеціальність норм, які застосовані і на підставі яких Радою народних депутатів прийнято рішення надати земельну ділянку громадянину [PERSON] за його заявою для ведення саме селянського (фермерського) господарства, а також що ці норми прийняті Верховною Радою України пізніше, аніж Земельний кодекс України, який передбачає загальні правила надання земельної ділянки в користування фізичним та юридичним особам, суд застосовує до спірних правовідносин норми спеціального ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство», прийнятий 20.12.1991р., тобто прийнятий пізніше Земельного кодексу 1990 року. Суд ще раз підкреслює, що Земельний кодекс як загальний зведений Закон регулює сферу земельних відносин в державі взагалі, а порядок надання земельної ділянки для мети селянського (фермерського) господарства передбачений спеціальним Законом «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991р. До того ж, положення статті 19 Земельного кодексу України жодним чином не змінились тією редакцією Кодексу від 13.03.1992р., на яку посилається представник позивача у письмових поясненнях, і тому вважати цю норму нормою нової редакції цього Закону є хибним твердженням. При цьому, норма ст.5 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» повністю узгоджується і відповідає ст.51 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції, що діяла на час прийняття рішення), та передбачає такий же порядок подачі заяви і повноваження, в тому числі районної Ради народних депутатів, надавати земельну ділянку для потреб селянського (фермерського) господарства. Аналізом цих нормативно-правових актів суд робить висновок, що [PERSON] районна Рада народних депутатів відповідно до ст.5 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» мала повноваження своїм рішенням від 24.04.1992р. б/н надати [PERSON] земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства. З дотриманням також п.2 ст.5 цього Закону, в матеріалах справи є лист-погодження Ганнівської сільської ради про надання земельної ділянки площею 25га [PERSON] (а.с.158) Судом в ході розгляду справи перевірено наявність законних підстав у відповідача [PERSON] на використання земельної ділянки загальною площею 50га, оскільки позивач оспорює надання землі відповідачу саме в такому розмірі. З матеріалів, наданих з архівного відділу [PERSON] райдержадміністрації, встановлено, що рішенням сесії [PERSON] районної ради від 27.12.2000 року №ІІІ-12/25 [PERSON] також надано в постійне користування земельну ділянку площею 25,1га, в тому числі 25,1га ріллі, для ведення селянського (фермерського) господарства на території Ганнівської сільської ради (а.с.125) Аналогічно, це рішення знову прийняте з урахуванням клопотання від 03.12.2000р. голови Ганнівської сільської ради про надання цієї земельної ділянки [PERSON] (а.с.125 зворот. стр). Тобто суд вбачає, що відносно [PERSON] було прийнято два рішення районної ради про надання земельної ділянки (у 1992 та 2000 роках) для СФГ загальною площею землі 50га ( 24,9га і 25,1га відповідно). Вказане рішення Ради від 27.12.2000р. не є предметом судового розгляду, і не було оспорене позивачем. Відомостей про його скасування чи втрату ним сили сторонами до суду не надано. На підставі вищевказаних рішень [PERSON] видано Державні акти на право постійного користування землею серії Б №080581 від 1992 року (а.с.126-128) та серії ДН №105 від 02.02.2001 року (а.с.7), що підтверджується копією інформацією ГУ Держгеокадастру (а.с.83) Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частина 3 цієї статті зобовязує кожну сторону довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.5 та 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed