Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

Представник позивача 01.04.2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, Відділ з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В даній квартирі окрім нього зареєстровані його колишня дружина [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . В грудні 2016 року [PERSON] зібравши всі свої та доньчині речі покинула квартиру та переїхала проживати до іншої квартири, яка була нею придбана під час шлюбу з позивачем, однак з реєстрації не знялася. На підставі викладеного просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . 11 квітня 2019 року було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу було надано строк для подання відзиву на позов, але [PERSON] відзиву так і не надала. Представник третьої особи Служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області надав клопотання, в якому прохав справу розглядати за його відсутності. Крім того прохав долучити до матеріалів справи висновок виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування, про недоцільність визнання особи такою, що втратила [PERSON] право користування житловим приміщенням. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає за можливе, відповідно до ст.279 ЦПК України, розглянути справу за наявними в матеріалах доказами. Неявка сторін та ненадання відзиву на позов відповідачем не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] згідно договору дарування квартири, посвідченого Завадою М.В., приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області 16 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 5153 є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 5,6). В даній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.10,13-15). Із копії договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Степанчук Н.О., приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу, Харківської області 19 серпня 2013 року, вбачається, що відповідач [PERSON] має у власності квартиру яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Як зазначив позивач в грудні 2016 року [PERSON] та її донька [PERSON] зібравши всі свої та доньчині речі покинула квартиру та переїхала проживати до вищевказаної квартири, яка була нею придбана під час їхнього шлюбу. Факт не проживання відповідача [PERSON] та її доньки [PERSON] за адресою: [ADDRESS] підтверджується актом, складеним комісією Панютинського старостинського округу Лозівської міської ради Харківської області, 12 березня 2019 року (а.с. 16). Із копії листа Комунального некомерційного підприємства «Лозівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Лозівської міської ради Харківської області від 07.03.2019 року за №145 вбачається, що [PERSON] впродовж останнього року за медичною допомогою в заклад не зверталась (а.с. 23). Із висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування, про недоцільність визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням від 18.06.2019 року вбачається, що виконавчий комітет Лозівської міської ради як орган опіки та піклування з урахуванням інтересів малолітньої дитини заперечує проти визнання такої, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , [INFO] (а.с.39-40). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частин 3 та 4 ст. 29 ЦК України. Відповідно до частини 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачці не чинив, за захистом порушеного права на проживання відповідач не зверталася. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки матеріалами справи достовірно встановлено, що [PERSON] та її донька [PERSON] за місцем своєї реєстрації не проживають, їх речі в квартирі відсутні. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням.

Outcome: approved