Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Представник позивача [PERSON], повноваження якої підтверджуються договором № 41/2018 від 03.11.2018 року та ордером серія ЧК № 68506 від 21.11.2018 року, звернулася до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області з даним цивільним позовом у якому просить: -встановити факт визнання батьківства [PERSON], померлим [INFO], по відношенню до позивача [PERSON], народженого [INFO] в с. Сухини Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, народження якого зареєстроване 24.07.1949 року виконавчим комітетом Сухинівської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, актовий запис № 23; -визнати за позивачем [PERSON] у порядку спадкування за заповітом після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO], право власності на житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Дана позовна заява мотивована тим, що [INFO] помер батько позивача [PERSON]. Позивач є спадкоємцем майна померлого за заповітом та за законом. Він отримав свідоцтво про право на спадщину на частину майна [PERSON], яке останній заповідав позивачу, однак не може оформити право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], оскільки відсутній документ, що підтверджує право власності на вказаний будинок. Встановлення факту визнання батьківства зумовлено тим, що його батьки проживали в незареєстрованому шлюбі, а у свідоцтві про народження позивача у графі батько вказано лише ім'я «[PERSON]», тому державним нотаріусом Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Гончаренко Ю.І. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищевказаний будинок, про що 30.10.2018 року було винесено відповідну постанову. Позивач та його представник у судовому засіданні 17.01.2019 року позов підтримали, з підстав викладених у ньому. Представник відповідача надав до суду письмову заяву про визнання позовних вимог [PERSON] та розгляд даної справи за відсутності представника органу місцевого самоврядування. Завідувач Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Гончаренко Ю.І. надіслала до суду письмову заяву про розгляд даної справи без її участі. Допитаний в судовому засіданні 17.01.2019 року свідок [PERSON], що жив по сусідству з сім'єю позивача підтвердив, що [PERSON] за життя визнавав себе батьком позивача. Його мати [PERSON] проживала з [PERSON], разом вели сімейне господарство та мали спільних 4 дітей. [PERSON] доживав віку в будинку сина в м. Черкаси, похований в с. Сухини Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Також зазначив, що його мати була хрещеною матір'ю меншого брата позивача [PERSON]. Свідок [PERSON], який був однокласником позивача та знав його сім'ю з малечку, також підтвердив, що [PERSON] визнавав себе батьком позивача, відвідував батьківські збори у класі де навчався [PERSON]. Батьки позивача крім нього мали ще двох синів та дочку. Також зазначив, що у поминальні дні позивач відвідує місце поховання батька. Крім того, свідок [PERSON], що є двоюрідним дядьком позивача, також зазначив, що його дід [PERSON] та [PERSON] були рідними братами. Їх сім'ї дружили між собою, постійно ходили в гості, та підтвердив, що [PERSON] за життя визнавав себе батьком позивача, піклувався про нього та утримував його. У подальшому, 06.02.2019 року жоден із учасників справи у судове засідання не з'явився. Представник позивача надала до суду письмову заяву про проведення судового засідання у даній справі за відсутності сторони позивача, а також про те, що судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову, просила з відповідача не стягувати. З огляду на вказане, відповідно до ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання 06.02.2019 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення свідків, всебічно і повно, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, ніж передбачені частини першої вказаної статті, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вказано, що суд вправі розглядати справи про встановлення фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився [INFO] в с. Сухини Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, що підтверджується копією його свідоцтва про народження, виданого повторно 03.08.2018 року Корсунь-Шевченківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. На час народження позивача його батьки [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому в свідоцтві про народження позивача відомості про батька записані за вказівкою матері «[PERSON]». Відповідно до змісту довідки виконавчого Комітету Селищенської сільської ради № 423 від 05.11.2018 року позивач від народження і до свого повноліття проживав разом з батьками [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 29.01.2004 року Черкаським міським відділом реєстрації актів громадянського стану. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка крім іншого складається з житлового будинку з надвірними спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS], який згідно довідок №№ 420, 421, виданих 05.11.2018 року виконавчим комітетом Селищенської сільської ради, відповідно до записів погосподарської книги, запис об'єкта № 238 за 2001-2005 роки, обліковується за ним. Крім того зазначено, що земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,61 га також обліковується за [PERSON] Спадкоємцем [PERSON] є позивач [PERSON], що підтверджується копією заповіту від 21.11.2003 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету П.-Попівської сільської ради народних депутатів. Відповідно до змісту якого [PERSON] заповідав належну йому хату з надвірними спорудами та присадибну ділянку, майновий пай та державний акт на право приватної власності на землю серія [NUMBER], виданий 27.05.2003 року своєму сину [PERSON], який проживає у [ADDRESS], паспорт [NUMBER], виданий Соснівським РВ УМВС України в Черкаській області 04.10.2002 року. Вказаний заповіт внесено до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ 16.11.2004 року, що підтверджується відповідною довідкою № вво.025979. Факт прийняття [PERSON] спадщини після [PERSON] підтверджується довідкою завідувача Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Гончаренко Ю.І. від 30.10.2018 року № 1012/01-16, де після смерті [PERSON] 29.03.2004 року заведено спадкову справу № 201/2004. Також вказано, що із заявами про прийняття спадщини після померлого [PERSON] у нотаріальну контору ніхто крім позивача не звертався. Позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане завідувачкою Корсунь-Шевченківської державної нотаріальної контори Гончаренко Ю.І. 16.11.2004 року, на вказану в заповіті земельну ділянку площею 1,3332 га, що належала [PERSON] Водночас, постановою від 30.10.2018 року вказаним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вказаний житловий будинок. Згідно довідки № 100, виданої 25.05.2018 року Черкаським об'єднаним бюро технічної інвентаризації, будинок за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] не зареєстрований. З технічного паспорту, виготовленого 13.12.2017 року, вбачається, що домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], складається з житлового будинку «А-1», погрібу «П», прибудови «а», сараю «Б», убиральні «В», ганку, колодязя «1», його інвентаризаційна вартість становить 129 872 грн. Згідно висновку щодо відповідності забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації, державним будівельним нормам і правилам, санітарним і протипожежним вимогам складеному 02.11.2018 року судовим експертом Левичем А.Б., житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розміщений за адресою: [ADDRESS], відповідає вимогам містобудівної документації, державним будівельним нормам і правилам, санітарним і протипожежним вимогам. Згідно змісту довідки виконавчого комітету Селищенської сільської ради Корсунь-Шевченківського району Черкаської області від 05.11.2018 року № 422 [PERSON] до дня смерті, тобто [INFO], постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Крім нього в даному господарстві ніхто не проживав та не був зареєстрований. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із встановлення факту визнання батьківства, що регулюються Указом Президії BP УРСР від 29.12.1969 року «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української PCP», Кодексом про шлюб та сім'ю, а правовідносини щодо набуттям права власності на спадкове майно регулюються нормами Цивільного кодексу України та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини (далі - Конвенція). Встановлення позашлюбного батьківства відносно дітей народжених до 1 жовтня 1968 року регулювалося Указом Президії BP УРСР від 29.12.1969 року «Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української PCP», за змістом п. 7 якої у відношенні дітей, які народилися до 1 жовтня 1968 року від осіб, що не перебувають між собою у шлюбі, батьківство може бути встановлено за спільною заявою матері дитини і особи, яка визнає себе батьком дитини. В разі смерті матері, визнання матері недієздатною, позбавлення її батьківських прав, а також при неможливості встановлення її місця проживання батьківство може бути встановлено за заявою батька. В разі смерті особи, на утриманні якої перебувала дитина і яка визнавала себе батьком дитини, факт визнання нею батьківства може бути встановлений в судовому порядку. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених cт. 53 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Таким чином, заяви про встановлення факту визнання батьківства щодо дитини народженої до 01.10.1968 pоку, розглядаються судом у випадках коли померла особа визнавала себе батьком дитини до цієї дати. Враховуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку про доведеність факту того, що померлий [INFO] [PERSON] за свого життя визнавав позивача [PERSON] своїм сином, а тому заява останнього про встановлення факту батьківства підлягає до повного задоволення. Разом з тим, відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Положеннями ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року записи у господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлю, документами на відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову, тощо. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. Підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Відповідно до вказаного, суд вважає, що право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. З огляду на вказане та враховуючи досліджені судом докази, які подані позивачем, а також те, що померлому [PERSON] за життя належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а позивач по справі, який є його спадкоємцем за заповітом, своєчасно прийняв спадщину у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на вказаний житловий будинок у порядку спадкування за заповітом. Задовольняючи позовні вимоги суд також враховує, що таке встановлення факту визнання батьківства та визнання права власності за [PERSON] не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції представника позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за позивачем, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача. Крім вказаного, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем визнано позов до початку розгляду справи по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову відповідно до квитанції ТВБВ 10023/201 «Ощадбанк» від 20.11.2018 року № 69, що становить 649 (шістсот сорок дев'ять) грн. 36 коп., та згідно квитанції ТВБВ 10023/201 «Ощадбанк» від 20.11.2018 року № 68, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп., підлягають поверненню йому з державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: approved