Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] , адвокат Бучко О.С. 24.05.2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири у [ADDRESS] , посилаючись на те, що [INFO] померла донька позивачки та третьої особи - [PERSON] , яка за життя була одружена з відповідачем - [PERSON] .. Як підставу для звернення до суду в позові зазначене, що наступного дня після смерті доньки [PERSON] , тобто 12.06.2017 року, [PERSON] шляхом погрози того, що не поховає її належним чином, а зробить кремацію, скориставшись важким психологічним станом батьків після смерті доньки, похилим віком, станом здоров`я, примусив позивача оформити у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. договір дарування квартири [ADDRESS] . В позовній заяві правовими підставами визнання договору недійсним одночасно зазначені порушення вимог Цивільного кодексу України, а саме ч.1 ст. 231, ч.1 ст.233 ЦК України та вказане на невідповідність волевиявлення учасника правочину [PERSON] її внутрішній волі на відчуження квартири. Ухвалою суду від 07.06.2018 року провадження по справі відкрито із призначенням підготовчого засідання. 23 січня 2019 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Марченко А.М. про визнання договору дарування недійсним - залишено без розгляду. 31 липня 2019 року постановою Одеського Апеляційного суду апеляційну подану адвокатом позивача [PERSON] задоволено, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 23 січня 2019 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. [INFO] позивачка померла. Ухвалою суду від 03 жовтня 2019 року зупинене провадження по справі. Ухвалою суду від 18 листопада 2019 року провадження по справі було поновлено, у якості правонаступника позивачки залучено її чоловіка [PERSON] , що виключало його подальшу участь у справі в якості третьої особи, у зв`язку з тим, що його права як третьої особи щодо однієї із сторін, на які може вплинути рішення суду захищені його статусом по справі як спадкоємця та правонаступника позивачки [PERSON] в даній справі. В судове засідання правонаступник позивачки та його представник з`явились, на задоволенні позову наполягали, неодноразово надали пояснення у судовому засіданні та відповіли на запитання сторони відповідача та суду. Правонаступник позивача - [PERSON] за власним бажанням надав суду свідчення у якості свідка, які судом визнаються такими, що мають внутрішні протиріччя, а також з його ж поясненнями по справі у якості сторони. Так, правонаступник позивача [PERSON] вказав, що до смерті доньки відповідач «агітував» їх з дружиною підписати якийсь договір та повіз до нотаріуса мужчини на вул. Пушкінську або Малу Арнаутську, але нотаріус відмовився пославшись, що це підсудна справа. Наступного дня після смерті доньки, відповідач повіз його та [PERSON] на кладовище показати, де вона буде похована. Підтвердив, що місце на кладовищі йому сподобалося, тому вони попросили, щоб він і їх тут поховав біля доньки, надав йому 5000 тисяч доларів. З кладовища відповідач повіз їх з [PERSON] до нотаріуса Марченко А.М., де «все» уже було заготовлено, та сказав, що це все треба підписати для поховання. Наполягав, що вони з дружиною не бажали підписувати будь-які угоди, но бажали, щоб він поховав доньку, тому все підписали. Після чого, він надав відповідачу документи для оплати за квартиру, де вони проживали з дружиною. Відповідач взяв ці документи, але далі не приносив, та сказав, що забув їх, тому він вдарив його палкою по голові. Після чого відповідач заявив що вони з дружиною бомжі, які помруть на вокзалі, та погрожував спалити їх як мусор. З приводу\~спірної квартири\~підтвердив,\~що донька\~з відповідачем\~проживали в\~ній після\~вступу в\~шлюб в\~2002\~році,\~але він\~сам в\~тій квартирі\~не був.\~Потім,\~через рік\~або два\~донька приїхала\~до нього\~та попросила\~купити їй\~цю квартиру,\~в якій\~вони жили.\~Наполягав,\~що в\~нього вже\~була квартира,\~яку він\~сам собі\~купив в\~Полуничному провулку,\~крім того\~машина та\~магазин були\~також на\~нього оформлені\~і тому\~він вирішив,\~що купувати\~та оформляти\~на себе\~ще квартиру\~не буде.\~Тому сказав\~своїй дружині,\~ [PERSON] ,\~бери гроші\~30\~тисяч доларів\~США і\~купи собі\~квартиру,\~не хай\~вони там\~живуть. Гроші на придбання квартири з дружиною були спільні, вона поїхала та купила квартиру, але він там не був присутній, не знає, що там було та які документи підписували. Підтвердив що вони з дружиною там ніколи не проживали. Між тим, в ході судових засідань також поясняв, що донька приїхала до нього та запропонувала йому купити собі спірну квартиру, в який буде жити вона з відповідачем [PERSON] , тому що їм не було де жити, та що він саме донці давав тридцять тисяч доларів. Окрім того, поясняв, що квартиру він купив для себе з дружиною, щоб проживати біля берега моря, но поки там проживала донька з зятем. Зазначив, що гроші на придбання спірної квартири мав від особистої підприємницької торгівлі в магазині, але до того заробив, коли працював завідуючим підсобного господарства в Єреміївці, також мав транспортне підприємство, возив ракети до Афганістану. Хоча, також зазначав що спірну квартиру він придбав на гроші від продажі належної йому квартири в [ADDRESS] . Наполягав, що у нотаріуса [PERSON] ніякого договору дарування його дружина [PERSON] не оформлювала, вони вважали, що їх привезли до нотаріуса оформити поховання доньки, а потім і їх біля неї. Пояснив, що у нотаріусів ніколи в житті ні він ні дружина не були. Нотаріус [PERSON] та відповідач [PERSON] їх обдурив, їм не було відомо, що вони з дружиною [PERSON] підписували, вони нічого не читали, а підписати там де їм вказали в документах. Зазначив, що його дружина [PERSON] під час підписання спірного договору взагалі нічого не розуміла, тому як хворіла на хворобу [PERSON] . Наполягав, що відповідач змусив дружину підписати спірний договір та його інші угоди, шляхом погроз у присутності нотаріуса, що доньку спалять як сміття а не поховають. Водночас, [PERSON] зазначив, що коли його дружина [PERSON] подавала позов по даній справі в червні 2018 року їй все роз`яснили і вона підписала позов, але розум вона не мала ніколи. Про заповіт, який [PERSON] склала в день придбання спірної квартири і яким заповідала спірну квартиру доньці [PERSON] , повідомив що це фальшивка, і вона нічого не підписувала без нього. Стверджував, що відповідач поїв в лікарні його доньку наркотичними напоями з маку та коноплі, які він вирощує у себе на дачі, у зв`язку з чим, він після смерті доньки звертався до поліції із заявою про отруєння. Донька хворіла на рак, але від чого вона померла йому не відомо. Повідомив, що відповідача він ніколи не боявся, в нього дійсно виник конфлікт з останнім після смерті доньки, з приводу того що останній не приніс квитанції за квартиру, внаслідок чого він його ударив. На запитання суду на останньому судовому засіданні відповів, що спірна квартира в якій він ніколи не проживав йому потрібна, щоб він мав можливість зареєструватись де небудь. На запитання суду, на останньому судовому засіданні, щодо остаточного встановлення правових підстав позову, представник правонаступника позивача адвокат Чебаненко О.А. вказала, що спірна угода дарування була укладена саме під впливом тяжкої обставини, але в зв`язку з тим, що суд повинен встановити всі обставини за яких було укладення договір, сторона позивача весь час посилалась на всі події, що відбувалось між сторонами, зокрема на наявний тиск. Просила задовольнити позовні вимоги на підставі ст. 233 ЦК України, вчинення правочину під впливом тяжкої обставини, між тим зазначивши, що: « [PERSON] розуміла що вона укладає, але діяла не добровільно». Суд звертає увагу, що вказані вище пояснення адвоката Чебаненко О.А. мають протиріччя з вказаними вище поясненнями та показаннями [PERSON] . Відповідач надав суду Відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти зазначених в позові обставин, вказував що вони не відповідають дійсності. Спірний договір дарування був укладений [PERSON] на підставі свого справжнього вільного волевиявлення, тобто за відсутністю, як впливу психічного тиску, так і будь-яких тяжких обставини і вкрай невигідних умов для останньої. Відповідач вказав, що спірна квартира в якій вони проживали з 2002 року, фактично належала йому та його дружині та придбана за їх кошти. В спірній квартирі він проживає постійно по теперішній час. Спірна угода дарування була погоджена з [PERSON] ще за життя її доньки [PERSON] , а після того, коли стан її здоров`я погіршився та остання фактично готувалася до смерті. Тобто укладення спірної угоди не пов`язана з її смертю, а стала бажанням [PERSON] до смерті та волею [PERSON] , що підтверджується письмовими доказами, просив суд в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. В судове засідання відповідач та його представник з`явилися позовні вимоги не визнали, вважали їх необґрунтованими, недоведеними. Допитаний в якості свідка відповідач [PERSON] , позов не визнав, показав суду, що на прохання його дружини [PERSON] , ще до того як вона потрапила у лікарню, в зв`язку з погіршенням стану її здоров`я, та далі під час знаходження у лікарні, позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] , погодилися, щоб все належне ним подружнє майно, в тому числі і автомобіль, яке вони оформляли на батька та мати його дружини [PERSON] , оформити на нього. Тому 12.06.2017 р. наступного дня після смерті [PERSON] , її батько [PERSON] та мати [PERSON] , знаючи, що це сімейне майно відповідача та [PERSON] , добровільно на підставі свого власного волевиявлення оформили нотаріальну довіреність на розпорядження вказаним автомобілем та уклав з ним договір довічного утримання, а [PERSON] подарувала спірну квартиру. Наполягав, що вказане переоформлення майна було останнею волею їх єдиної дочки [PERSON] , яка ще за свого життя бажала переоформлення майна на відповідача, про що батьки знали та погодилися з цим. На понеділок 12.06.2017 р., була з п`ятниці назначена дата укладення правочинів на все подружнє майно [PERSON] у нотаріуса, при цьому ніхто не знав, що [PERSON] помре 11.06.2017р. Вказав, що [PERSON] та [PERSON] усвідомлювали, що це майно, та зокрема спірна квартира була придбана ним та його дружиною на спільні кошти. В свою чергу, [PERSON] , на час придбання вказаного майна був пенсіонером, все своє життя працював робочим в нього ніколи не було коштів на його придбання. В ході судового розгляду відповідач додатково засвідчив, що спірна квартира, дійсно за документами належала його тещі, матері його померлої дружини - [PERSON] . З 2002 року, з моменту укладення шлюбу з [PERSON] , він з дружиною орендували спірну квартиру і потім, в 2004 році, коли її поставили в продаж, купили її за спільні кошти подружжя і оформили на матір дружини. Оформлення вказаної спірної квартири на [PERSON] було пов`язано з тим, що вони, як віруючі люди не приймали ідентифікаційних номерів, та щоб не мати в майбутньому проблемних питань з користуванням цією квартирою, оформили її на [PERSON] .. Звернув увагу, що при оформленні квартири відразу був оформлений нотаріальний заповіт від [PERSON] на [PERSON] .. У цій квартирі з 2002 року відповідач проживав зі своєю дружиною по 2017 рік, коли вона померла. Зараз він проживає в ній самостійно. [PERSON] та [PERSON] ніколи в спірній квартирі не проживали, а постійно проживали в своїй квартирі на [ADDRESS] . Що стосується обставин угоди дарування по спірній квартирі, яка була нотаріально посвідчена 12 червня 2017 року, відповідач пояснив, коли його дружині [PERSON] , що хворіла на рак 16 років, стало гірше, вона прийняла рішення переоформити квартиру на нього. В кінці березня 2017 року, [PERSON] замовила, та отримала оцінку квартири, але в цей час відповідач з дружиною [PERSON] проводив ремонт у їхньому магазині, тому переоформлення квартири затрималося. В кінці травня 2017 року його дружина [PERSON] у вкрай важкому стані зі своєї хвороби була госпіталізована в онкологічну лікарню. Під час знаходження у лікарні [PERSON] виявила бажання прискорити підготовку документів для переоформлення як спірної квартири, так і іншого майна їх подружжя. 9 червня 2017 року, у п`ятницю, у його дружини в лікарні був нотаріус. Нею був підписаний Договір дарування іншої квартири «від забудовника», яка була оформлена на неї. Після цього відповідач з батьками дружини [PERSON] та [PERSON] поїхали до нотаріуса в нотаріальну контору для укладення угод по решті його з дружиною майну, яке було зареєстровано на батьків. Там він отримав виписку з реєстру про право власності, а батьки подали документи нотаріусу для ознайомлення, перевірки і підготовки договорів для угоди. Нотаріус перевірив наявність документів і їх відповідність, а також виявив волю і побажання батьків. Для угоди потрібно було підготувати договори, тому угода була призначена на наступний робочий день, а саме на понеділок, 12 червня 2017 року. [INFO] дружина [PERSON] померла. 12 червня 2017 року призначене нотаріусом оформлення угод по майну і зокрема по спірній квартирі не відкладали. Вдень він з батьками дружини зробили всі організаційні справи, перевіряли у похоронному агентстві як все організовано. [PERSON] та [PERSON] виявили бажання, щоб приміщення магазину було переоформлене договором довічного утримання, щоб він їх доглядав, оплачував комунальні послуги, регулярно їх відвідував, як і за життя їх доньки. Також хотіли, щоб він поховав їх поруч з їхньою дочкою. Вони хотіли щоб ці їх побажання були вказані в договорі і хотіли зробити це до похорону доньки, щоб виконати її останню волю. В день оформлення нотаріальних угод, 12 червня 2017 року відповідач був в похоронному агентстві, вибрав все для похорону, хрест, труну, і все інше, що потрібно було. Потім з батьками дружини їздив на цвинтар, де похоронний Агент показував їм викопану вже могилу для поховання їх дочки і місця для їх захоронення, детально розповів про процедуру похорону. Потім, оскільки ще був час до угоди, він з батьками поїхав в центр надання адміністративних послуг, тому як [PERSON] хотів, виписати померлу дочку, щоб не платити за неї комунальні послуги. Потім поїхали в ЗАГС, отримали свідоцтво про її смерть, необхідне для поховання. Також там отримали документ для отримання державної компенсації за похорон і після цього поїхали до нотаріуса. На питання суду, чи була воля [PERSON] переоформити на нього квартиру, на момент угоди і до угоди, відповідач пояснив, що з матір`ю його дружині у нього завжди були хороші стосунки, аж до її смерті, охарактеризував її як мирну, інтелігентну людину і, коли постало питання про переоформлення цієї квартири, яку вона ніколи не вважала своєю, вона сказала, що як дочка захоче, так і буде. Про відносини з батьком та його дружиною, пояснив, що відносини з ними були добрі на протязі 22 років їх знайомства. Пояснив, що вони з дружиною [PERSON] за традицією, щотижня приїжджали до її батьків, привозили продукти, прибирали, прали, постійно давали їм гроші, лікували в хороших лікарнях, коли вони хворіли, і всіляко дбали і доглядали за ними. Вказав, що через 10 днів після смерті [PERSON] , у нього з батьком стався конфлікт. На думку відповідача, це було пов`язано з тим, що з`явилися бажаючі на це майно, щоб оскаржити зазначені вище угоди. Це були [PERSON] і дочка її [PERSON] , які налаштували батька проти нього, запевнили [PERSON] , що він, відповідач, отруїв [PERSON] . [PERSON] ще не міг змиритися зі смертю дочки, тому в той момент повірив цьому, побив його палицею, звинувачуючи його у вбивстві і погодився розірвати всі договори з ним. В цей час з`явилася ще одна бажаюча на майно, далека родичка, [PERSON] . На думку відповідача вказані особи разом подали від імені [PERSON] та [PERSON] в суд позови на оскарження усіх вказаних угод і написали в поліцію заяву про отруєння [PERSON] ході кримінального слідства було встановлено, що [PERSON] померла від раку. Справа була закрита. Також пояснив, що вказані особи [PERSON] і [PERSON] , стали регулярно відвідувати батьків і, за наслідком чого [PERSON] оформив на [PERSON] заповіт на все їхнє майно. Що стосується погроз батькам про те, що він, відповідач, «спалить» дружину [PERSON] , а не поховає її в землю, якщо вони не переоформлять на нього майно, відповідач пояснив, що він одружився з віруючою людиною, якою є до цього дня, про що знає і заявляв у суді сам [PERSON] , привів до віри і до християнської кончини їх дочку, тому не могло бути й мови про кремацію тіла померлої. Охарактеризував батька померлої дружини як мужню, вольову людину, який не мав страху перед ним, для якого такі загрози були б не дієві. Також додав, що у батьків були гроші, що сам батько заявляв в суді і вони могли б без нього, відповідача, поховати свою дочку. Відповідач вказує, що до моменту смерті дочки у них накопичилося з тих грошей, які вони з дружиною давали протягом свого спільного життя біля 20 000 доларів. Тобто, батьки могли поховати [PERSON] без нього, відповідача, якщо б він не захотів поховати її по-християнськи. Відповідач зазначив, що незважаючи на те, що [PERSON] вмирала, вона говорила з усіма про організацію свого похорону, вона хотіла бути похованою на Таїровському кладовищі, хотіла білу труну, просила організувати хороші поминки для клієнтів їх магазину, для чого були відкладені конкретні кошти та передані її подругам, які допомогли. В обговореннях цих питань було багато людей, які відвідували [PERSON] у лікарні, по черзі, кожен день, з ранку до вечора. Це були постійні клієнти з магазину, у якому був бізнес їх подружжя, знайомі, її подруги та його родичі. На питання, чи згоден був [PERSON] укласти з ним договір довічного утримання, передаючи йому магазин, як під час перебування його дружини в лікарні, так і після її смерті, відповідач пояснив, що магазин батькові ніколи не належав і на нього був оформлений формально. Це було в дев`яності роки, коли вони ще не були в шлюбі з [PERSON] , але вели спільний бізнес, на батька оформили магазин та відкрили підприємницьку діяльність. На питання про походження грошей на покупку спірної квартири, відповідач пояснює, що частина грошей була отримана від спільного бізнесу з дружиною і частину вони позичили у товариша подружжя - [PERSON] , оскільки на момент термінового продажу квартири у них повної суми не було. Що стосується заяви [PERSON] про те, що гроші на покупку квартири дав він, оскільки був підприємцем, відповідач пояснює, що батько дружини підприємницьку діяльність ніколи не вів, на момент угоди перебував на пенсії близько 20 років, що господарську діяльність у магазині з продажу імпортованих елітних жіночих речей займалися він з дружиною [PERSON] . Після того, як [PERSON] стала себе погано почувати на весні 2017 року, то сказала [PERSON] , що хоче все майно переоформити на свого чоловіка. Тоді перший раз [PERSON] сказав, щоб було офіційно обумовлено, що він, відповідач буде батьків доглядати. Але [PERSON] хотіла все переоформити договором дарування, про що у них було розбіжність з батьком, оскільки остання вважала, що тато не може диктувати свої умови з приводу майна, яке йому не належить. Що стосується стану батьків після смерті дочки, відповідач пояснює, що вони перебували в розладнаному стані, але в абсолютно ясному розумі. Наступного дня після смерті доньки саме [PERSON] наполягав зробити справи, які можна було перенести на інший день, а саме виписка померлої дочки і отримання документа на отримання державної компенсації на похорон. За свідченням відповідача, їх ясний розум підтверджує і той факт, що вони також на наступний день після смерті дочки турбувалися про те, щоб бути похованими поруч з нею, для чого їздили на кладовище і для чого батько дружини дав йому, відповідачу,\~5000\~доларів на місця на «закритому» Таїровському кладовищі, з тих грошей, які вони з [PERSON] давали їм на останній день. Відповідач також зазначив, що про ясний розум батьків на наступний день після смерті доньки свідчать самі умови договору довічного утримання, які вони просили додатково внести в договір, що підтвердив сам [PERSON] на судовому засіданні. Також відповідач підкреслює, що до нотаріуса батьки їхали з паспортами і ідентифікаційними кодами, оригіналами правовстановлюючих документів, що ніяк не могло бути випадковим, або під примусом чи за наслідком тяжких обставин. Відповідач абсолютно заперечував факт погроз і примусу, про які заявляє [PERSON] , та звернув увагу, що сама [PERSON] не тільки замовляла і отримувала оцінку спірної квартири для оформлення спірної угоди дарування, але замовляла і отримувала довідку форми номер один, ще за життя дочки. На питання про те, чи говорила [PERSON] що-небудь йому, відповідачу про те що, вона готує та подаватиме позов до суду при його спілкуванні з нею після смерті [PERSON] відповідач пояснив, що остання, на його думку, не подавала і не підписувала позов, до того ж була вже дуже літня до моменту укладення договору, їй було 91 рік. В її родині так склалося, що вона не займалася господарством. Їх віковим лікуванням, оплатою комунальних послуг, приготуванням їжі і всім господарством займався чоловік. Після смерті доньки [PERSON] , мати [PERSON] швидко здала, вона ніколи на суді не говорила з приводу загроз з боку відповідача. На питання, в яких стосунках він, відповідач, був зі свідком [PERSON] , чи відвідувала вона його дружину [PERSON] в лікарні, чи запрошувала вона її на свої похорони, як запрошувала всіх, хто приходив до неї, чи запрошували її батьки, чи була вона безпосереднім свідком спірної угоди 12 червня, яке відношення вона має до нього і їх сім`ї, відповідач пояснив, що познайомився з нею тільки через 40 днів після смерті [PERSON] . Зазначив, що за 22 роки знайомства з [PERSON] навіть не знав, що у них є така далека родичка, вона не була в лікарні і навіть не знала, що [PERSON] там знаходиться і не знала, що [PERSON] померла, потім не була на похороні, тому що її ніхто не покликав ( навіть батьки). Вона активно почала відвідувати батьків тільки після смерті [PERSON] , постійно відвідує всі судові засідання та чекає у коридорі [PERSON] .. Вона не була свідком ніяких обставин їх з дружиною життя, ніколи не була на жодному сімейному святі з батьками, все про що вона свідчить, вона чула тільки з вуст [PERSON] . На питання, в яких стосунках він, відповідач і його дружина були зі свідком [PERSON] , відповідач пояснив, що вона була знайомою [PERSON] з її більш молодих років, не була її подругою, відвідувала їх у спірній квартирі один раз на рік. Також [PERSON] та її дочка [PERSON] іноді заходили до [PERSON] на роботу, іноді телефонували, але в лікарні [PERSON] постійно не відвідували. Заходили до неї тільки 6 червня 2017 року, та в день смерті і, як свідчила сама [PERSON] , говорила з вмираючою дружиною про майно. З [PERSON] та [PERSON] свідок [PERSON] була знайома тільки зовні, бачилася з ними тільки коли заходила в гості. Про те, що [PERSON] потрапила в лікарню, [PERSON] не повідомила ні сама [PERSON] , ні її батьки. За всі роки його подружнього життя з [PERSON] , [PERSON] жодного разу не була на жодному їх з батьками святі, вона ніколи не зв`язувалася з батьками і вони не з нею. Після смерті [PERSON] свідок [PERSON] почала щодня відвідувати її батьків, скористалася їх станом, обмовила його, посварила з батьками, порушила за допомогою батька судову справу. Третя особа приватний нотаріус Марченко А.М. надала до суду письмові пояснення від 07.08.2018 р., 11.09.2017 р. де вона зазначила, про те, що перед вчиненням нотаріальної дії нотаріус особисто спілкувалася із подружжям для виявлення їх дійсних намірів, та обсягу дієздатності. Ніяких сумнівів у їх намірах та обсязі дієздатності у нотаріуса не виникло. В наданих до суду поясненнях від 10.03.2020 року та 12.01.2021 року нотаріус зазначила, про те, що за практикою, що склалася роками, нею як приватним нотаріусом, завчасно, тобто напередодні перед посвідченням правочину витребовуються документи від осіб, що до неї звертаються, які є необхідні для їх вивчення та підготовки до правочину. Перед посвідченням правочину, вона особисто спілкувалась із сторонами правочину, для встановлення дійсних намірів, волевиявлення та роз`яснення правових наслідків укладення правочину. Ніяких сумнівів в їх намірах, волевиявленні та обсягу дієздатності щодо спірної угоди в неї - не виникло. Після ретельного вивчення документів, особистого спілкування із дарувальником, нею було напередодні призначено та потім посвідчено договір дарування саме 12 червня 2017 року. Правочин було посвідчено після узгодження усіх його умов та пунктів особисто із сторонами, яке тривало в її особистому кабінеті. Отже всі вищезазначені обставини підтверджуються відповідними підписами сторін під договором, та послідуючим його посвідченням нотаріусом. Допитана у якості свідка приватний нотаріус Марченко А.М. показала суду що вона є особою неупередженою, підкорюється лише закону, покази в якості свідка не надає на користь будь якої сторони договору, та правонаступника, не представляє ні одну сторону. Про те, що за практикою яка в неї склалася роками, вона напередодні вчинення нотаріальної дії знайомиться з документами, виявляє волю сторін, правочину, виготовляє документі і потім вчиняє нотаріальні дії. В неї є практика спілкування з особами похилого віку. Наполягала на тому, що до нотаріуса звернулась саме родина, тобто особи які вели себе відповідно. Зазначила що [PERSON] чітко розуміла що відбувається, вона сама особисто звернулась до нотаріуса за посвідченням угоди. Нотаріус виявила її волю, ніяких сумнівів в намірах сторін в неї не виникло. Більш того нотаріус попередила всі правові наслідки цього правочину, ретельно перевірила документи, виявила волю осіб, спілкувалась з ними. Зазначила про те, що всі правочини які вона посвідчила 12.06.2017 р. за участю сторін по даній справі скоріше за все були на користь подружжя батьків, а не їх зятя, тому що вона перш за все хвилювалась за похилий вік осіб які до неї звернулось з бажанням укласти угоди. Нотаріус показала, що сторони, зокрема [PERSON] , не виявляли будь-яким чином бажання перенести призначену їм на [INFO] угоду через ту обставину, що напередодні померла її донька, яка була хвора на онкологічне захворювання. Сторони приїхали до неї в офіс з оригіналами документів для вчинення правочину в призначений час, під час спілкування у нотаріуса не виникло сумнівів ні в родині, ні в їх волі, ні в документах. Нотаріус додала, що з [PERSON] вона знайома раніше, вони спілкувались, він в неї консультувався та був клієнтом. Вказала, що він особисто надиктував їй додаткові умови до договору довічного утримання. Нотаріус додала, що [PERSON] не був присутній в кабінеті при укладені договору дарування між [PERSON] та [PERSON] . Сторони спірної угоди, не зважаючи на смерть доньки, були в нормальному стані для вчинення нотаріальних дій, та підтвердили свою волю на вчинення, ніяких погроз з боку відповідача до [PERSON] та її правонаступника [PERSON] в її присутності не було. На запитання, підтвердила, що якщо договір дарування був посвідчений 12 червня 2017 року, то це означає, що його посвідчення було призначено нею напередодні. Відповідь на питання в який саме день вона призначила сторонам посвідчення договору дарування на 12 червня 2017 року, нотаріус вважала, що не має право надавати у зв`язку з тим, що це питання пов`язане з укладанням інших правочинів сторонами, свідчення щодо яких вона не має право надавати. Заслухавши пояснення та свідчення сторін та їх представників, пояснення та свідчення третьої особи [PERSON] , показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, як окремо так і в їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [INFO] померла донька позивачки [PERSON] та правонаступника по справі [PERSON] та дружина відповідача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 29.06.2017 р. виданого повторно серія [NUMBER] , свідоцтвом про шлюб з [PERSON] , (серії [NUMBER] шлюб укладено 14.09.2002 року). 12.06.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено та нотаріально посвідчено договір дарування квартири що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, заг. площею 44,4 м.кв., житловою площею 30,3 кв.м. та зареєстровано в реєстрі № 1135. Право власника дарувальника [PERSON] , [INFO] , підтверджувалось договором дарування від 04.08.2004 р. та зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН». [PERSON] похована 13 червня 2017 року на ділянці 346, лінія 19, могила 23 кладовища «Новоміське» згідно довідки КП «Спеціалізоване підприємство комунально-побутового обслуговування» Одеської міської ради №302 від 21.07.2017 р. Зі змісту спірного договору дарування, судом встановлено що сторони були попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочину вимог закону, усвідомлювали природу цього правочину та значення своїх дій, перебували при здоровому розумі та ясній пам`яті, діяли добровільно, за відсутності будь якого примусу як фізичного, так і психічного уклали договір про таке, дарувальник безоплатно передав у власність [PERSON] належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , яка в цілому складається з двох житлових кімнат, загальною площею 44,4 кв.м., житловою площею 30,3 кв.м. Згідно з п. 12 вказаного договору сторони ознайомлені зі змістом ст. 182, 215-220, 225, 228-236, 717-728 Цивільного кодексу України та іншими нормами законодавства. Згідно п.13 вказаного договору сторони стверджують, що зміст договору, зміст зазначених в п.12 статей законодавства їм зрозумілі, питань які залишилися нез`ясованими і незрозумілими для них, немає. Як вбачається з п.16 договору договір уголос прочитаний нотаріусом сторонам з одночасним усним перекладом тексту договору з української мови на російську мову, зміст його їм зрозуміло. Договір підписаний сторонами власноручно у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено перевірено їх дієздатність. На підставі показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і частково нотаріуса [PERSON] (яка не вказала першу дату звернення до неї сторін, але підтвердила що звертались до неї напередодні укладення правочинів 12.06.2017 р.) судом встановлена та обставина що саме 9 червня 2017 р. сторони звертались для укладення угод до нотаріуса [PERSON] . Так, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] поїхали до нотаріальної контори нотаріуса [PERSON] , в другий половині дня після того як остання в лікарні 09.06 2017р. посвідчила договір між [PERSON] та його дружиною [PERSON] . Зокрема, свідок [PERSON] показав, що він 09.06.2017 р. приїзжав до нотаріальної контори бачив, як сторони приїхали до нотаріуса та правонаступник [PERSON] бажав укласти угоди саме 09.06.2017 р., тому що пообіцяв доньці зробити це як можливо найшвидше. Після того, як нотаріус взяла у сторін документи для підготовки правочинів, виявила волю сторін, призначила дату посвідчення угод на 12.06.2017 г., що збігається з показами нотаріуса та [PERSON] .. Суд погоджується з твердженням сторони відповідача, що нікому не було відомо, що смерть [PERSON] настане [INFO] , що це взагалі неможливо передбачити. Але її смерть не вплинула на волю [PERSON] укласти договір дарування із зятем [PERSON] саме 12 червня 2017 р. про що свідчить її власний підпис в договорі та особисте звернення до нотаріуса, що виключає його підписання за вказаних стороною позивача в позові та в судовому засіданні обставинах. На підставі свідчень нотаріуса суд приходить до висновку, що [PERSON] з власної ініціативи добровільно, на підставі свого вільного волевиявлення з документами та паспортами звернулась до нотаріуса як 9 так і 12 червня 2017 р., і далі, не зважаючи на смерть доньки бажала укласти договір дарування з зятем, про що також свідчить її підпис в договорі, та не просила нотаріуса перенести угоду на іншу дату. Суд погоджується з твердженням відповідача про те, що не спростовані стороною позивача обставини подій 12 червня 2017 р., а саме, що після організації похорон [PERSON] , відповідач сумісно з [PERSON] та [PERSON] отримували витяг з реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, яку далі отримав [PERSON] , оформлювали зняття з реєстрації місця проживання померлої [PERSON] по [ADDRESS] , щоб подружжя [PERSON] не витрачало додаткові кошти по сплаті за квартиру, все це спростовує покази правонаступника [PERSON] та зазначені в позові обставини, про те що подружжя [PERSON] після смерті доньки знаходилось в пригніченому стані яким зять скористався. Тому суд приходить до висновку, що укладення спірної угоди [PERSON] саме 12.06.2017р. на наступний день після смерті доньки не може підтверджувати факт застосування психічного тиску та під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах. Та сам по собі, не доказує обставини зазначені в позові та в судовому засіданні правонаступником [PERSON] . Суд вбачає, що обставини зазначені в тексті позову, а саме, те що договір дарування укладено під впливом психічного тиску з боку відповідача - не поховати доньку у землю та під впливом тяжкої обставини смерті доньки, не відповідають дійсності, та спростовується письмовими доказами та показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , нотаріуса Марченко А.М., [PERSON] . Матеріалами справи встановлено, що документи для укладання спірної угоди готувались за власним волевиявленням [PERSON] ще за життя доньки, у зв`язку з погіршенням стану її здоров`я, для того щоб виконати її останню волю, а саме щоб подружнє майно, спірна квартира, сім`ї [PERSON] було юридично оформлено на відповідача, як постійне житло для нього, яка первинно в 2004 р. була договором дарування оформлена на позивачку. Зазначений договір дарування на [PERSON] від 2004 року не є спірним по даній справі, тому посилання на його фактичну удаваність (платність) з обох сторін, та походження грошей на її придбання, як з боку сторони позивача, так і з боку сторони відповідача, не оцінюються судом. Про даний факт свідчить оцінка спірної квартири від 06.06.2017 р., яка замовлена та підписана особисто позивачкою [PERSON] , та довідкою №4 про склад сім`ї від 06.06.2017 р., яку остання особисто замовляла для укладання договору дарування та особисто забирала 06.06.2017 року у голови ОСББ «Чорноморська -2А», про що зазначено в його відповіді від 21 травня 2020 року, вих.№2. Крім того, згідно відповіді приватного нотаріуса Нікітюк О.М. від 14.12.2020 р. № 273/01-16, підтверджується, що до неї 07 червня 2017 року звернулися [PERSON] та [PERSON] за посвідченням правочинів щодо відчуження нерухомого майна, а саме: квартири за адресою: [ADDRESS] , та нежитлових приміщень магазину за адресою: [ADDRESS] (на які був відсутній оригінал документа, що посвідчує право власності), на користь [PERSON] , за наслідком чого нотаріусом були складені проекти документів (які збереглися в електронному вигляді), але ніякі нотаріальні дії за участю вказаних осіб в червні 2017 року нотаріусом не вчинялися, вказані особи більше до нотаріуса не зверталися. На підставі викладеного, суд не погоджується з твердженням сторони позивача, що відповідач скористався, пригніченим станом позивачки, після смерті доньки, та під загрозою і під впливом тяжкої обставини змусив їх підписати договір дарування саме 12.06.2017 р. на вкрай невигідних умовах, тому як з встановлених обставин справи вбачаються цілеспрямовані дії та справжнє волевиявлення [PERSON] та [PERSON] направлені на укладення спірної угоди ще до смерті її доньки. Також, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердили ту обставину, що воля, бажання, згода на укладення спірного договору дарування у [PERSON] були як за життя доньки так і після її смерті [INFO] . Свідкам особисто було відомо про цю обставину, оскільки вони навідували [PERSON] у лікарні майже кожного дня і особисто чули від батьків [PERSON] та [PERSON] , які в їх присутності казали, що вони бажають укласти обумовлені з донькою угоди з зятем [PERSON] , та вели розмову, про те, що це майно належить спільно донці з зятем. Дані свідчення спростовують твердження в позовній заяві, що відповідач скористався пригніченістю батьків дружини, тому правочини були укладені на наступний день після її смерті [INFO] .. Справжня воля [PERSON] на укладання спірного договору дарування підтверджується показами всіх вказаних свідків. Зокрема свідок [PERSON] показала що на прохання [PERSON] , ще за її життя, розмовляла особисто з [PERSON] та [PERSON] в лікарні і вони погоджувались на укладання правочинів, тільки батько хотів укласти договір довічного утримання щодо магазину, а Ліля бажала щоб було укладено договір дарування магазину, а [PERSON] бажала подарувати спірну квартиру зятю, яка була оформлена не неї зятю. Свідки також підтвердили ту обставину, що на переоформлення квартири на подружжя [PERSON] , зокрема на зятя, воля [PERSON] існувала завжди, но за життя доньки такої необхідності не виникало, квартира була в сім`ї, фактичні її власники нею користувались з 2002 року. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердили ту обставину, що після погіршення стану здоров`я у 2017 році, [PERSON] відчувала можливу смерть та особисто підняла питання з батьками щодо переоформлення фактично належного подружжю Коденчук майна на її чоловіка [PERSON] , зокрема спірної квартири, в якої вони проживали з 2002 року, підтвердили факт придбання вказаної квартири саме подружжям [PERSON] , факт їх постійного проживання там з 2002 р., та проживання там відповідача по наступний час. Факт постійного проживання подружжя [PERSON] в спірній квартирі також підтвердив правонаступник позивача [PERSON] , свідки з його боку [PERSON] та [PERSON] .. Суд приймає до уваги, для оцінки в сукупності з іншими встановленими обставинами по справі, що свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підтвердили, що в 2004 р. подружжю [PERSON] на придбання спірної квартири, яку вони орендували з 2002 року не вистачало 20 тисяч доларів США, вказані кошти вони позичили. Свідок [PERSON] зокрема підтвердив що 20 тисяч доларів на придбання квартири подружжю позивачів надавав саме він, а потім вказані кошти особисто подружжя йому повернуло. Крім того, той факт, що подружжю не вистачало 20 тисяч доларів США, підтвердила і свідок з боку позивача [PERSON] . Свідки підтвердили, ту обставину що спірну квартиру в 2004 р. оформили на позивачку у зв`язку з тим, що в той час тривав процес присвоєння особам ідентифікаційних кодів, що для подружжя [PERSON] як для глибоко віруючих людей було недопустимо і на той час вони вважали, що без ідентифікаційних кодів вони не зможуть здійснювати будь які дії відносно квартири. Таким чином, встановлення судом тієї обставини що спірна квартира на час укладення договору дарування 12.06.2017 р. фактично була придбана у 2004 році саме подружжям [PERSON] на платній основі для подальшого проживання, але була оформлена за договором дарування на [PERSON] , дозволяє суду дійти до висновку, що спірний договір дарування був укладено [PERSON] не під впливом тяжкої для неї обставини - смерті доньки та без наявності будь-яких вкрай невигідних для неї умов, без яких би цей договір не був би укладений. При цьому суд враховує, що [PERSON] жодного дня не проживала в спірній квартирі і не була там зареєстрована, а проживала тривалий час з чоловіком [PERSON] за адресою [ADDRESS] , до своєї смерті, що підтверджується: - реєстрацією в паспорті [PERSON] , - відповіддю ОСББ «Маршал 77», - довідкою про прийняття спадщини [PERSON] після померлої [PERSON] - актом мешканців будинку по [ADDRESS] від от 15.02.2020 року, - характеристикою на [PERSON] від 15.02.2020 р. в якій вказано, що він проживає в спірній квартирі з 2002 р., зокрема про те, що він здійснював ремонт парадної, двору, користується повагою сусідів, а позивачка [PERSON] та її чоловік там ніколи не проживали., - визнане самим правонаступником [PERSON] , - підтверджено всіма свідками. На підставі викладеного суд вказує, що [PERSON] після смерті доньки не подарувала зятю квартиру в якій проживала та була зареєстрована, а саме спірну квартиру, яка фактично належала подружжю [PERSON] та в якій вони постійно проживали. Ця обставина підтверджує, що зазначені угоди 12.06.2017 року та зокрема щодо спірної квартири укладались тільки щодо фактичного майна подружжя [PERSON] , на виконання батьками останньої волі померлої доньки. Тому суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин, не наніс шкоду будь яким правам та законним інтересам [PERSON] , не привів до будь яких для неї невигідних наслідків. [PERSON] як до, так і після укладення спірного договору дарування проживала в належній їй на праві власності квартирі [ADDRESS] , її становище жодним чином не змінилось та не погіршало. Спірний договір було укладено не з сторонньою людиною для [PERSON] , а з її зятем, який був в шлюбі з її єдиною донькою на протязі 15 рокі до її смерті. Зазначене в судовому засіданні правонаступником [PERSON] що дружина після смерті доньки [INFO] , під час укладення 12.06.2017 року спірного договору дарування зовсім нічого не розуміла, спростовується тим, що вона склала заповіт 14.06.2017 року, посвідчений державним нотаріусом, яка перевірила її дієздатність, на користь свого чоловіка, а в разі його смерті на користь [PERSON] . З урахуванням вище зазначеного, суд критично ставиться до показів [PERSON] , в частині того, що спірна квартира придбана на його кошти для себе і дружини. Крім того, суд критично ставиться до його показів, у зв`язку з тим, що в судовому засіданні він свідчив про те, що квартира була придбана в 2004 році для проживання своєї жінки, а в уточненій позовній заяві від 24.07.2017 року, по справі 522/12495/17, де [PERSON] є позивачем, яка міститься в матеріалах справи, ним зазначено, що спірна квартира була придбана їми в 2010 році, та про те, що донька бажала, щоб квартира була оформлена на матір. Ці розбіжності дають суду підстави критично віднестись до показів [PERSON] та прийняти до уваги твердження відповідача про те, що на час оформлення договору дарування спірної квартири у 2004 році [PERSON] було біля 80-ті років, а [PERSON] за 80 років, тому посилання [PERSON] , що це саме він за свої кошти придбав цю квартиру на п`ятому поверсі в будинку без ліфту для особистого проживання у моря не відповідають встановленим обставинам справи. Також, суд враховує що на момент придбання квартири, в 2004 р. [PERSON] був пенсіонер, а до цього був робочим, що підтверджується, записом в трудовій книжці. Суд визнає, що будь-яких доказів того, що [PERSON] реально здійснював підприємницьку діяльність та отримував з неї дохід, в справі не міститься. Крім того, ту обставину, що підприємцем він був оформлений формально, але реально її не здійснював, а господарську діяльність в магазині здійснювало тільки подружжя [PERSON] підтвердили свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. В свою чергу, у характеристиці, виданій головою ОСББ «Маршал 77» від 25.02.2020 р. з місця проживання [PERSON] зазначено, що весь вільний час останній збирає металобрухт та інше сміття для продажу в пунктах прийому, проживає з дружиною [PERSON] по адресу [ADDRESS] на протязі 40 років, за цей час зарекомендував себе як норовливий, сварливий, неврівноважений, агресивний, не щирий, схильний говорити не правду, спотворювати інформацію, хитрувати. Таким чином, у сукупності з іншими обставинами справи суд враховує, що доказів того, що спірна квартира придбана у 2004 році [PERSON] на платній основі за належні йому кошти з метою особистого проживання з [PERSON] , в матеріалах справи не міститься, крім його показів та свідка [PERSON] , якій це відомо зі слів останнього. Суд звертає увагу на покази [PERSON] про те ,що відповідач вирощує мак та інші наркотичні засоби, що представник відповідача скоїла розбійний напад на [PERSON] , за наслідком чого було звернення до правоохоронних органів, однак докази того, що ці заяви підтвердилися до суду не надано. Тому, суд взагалі критично відноситься до показів [PERSON] з підстав того, що під час судових засідань останній надавав суперечливі покази, не зважаючи на те, що як свідок був попереджений про кримінальну відповідальність. Крім того, суд враховує, що звернення, правонаступника [PERSON] , який надавав покази у якості свідка, та наполягав, що договір дарування його дружиною [PERSON] було укладено під впливом психічного тиску та тяжкої обставини при аналогічних обставинах, що і укладений ним договір довічного утримання. Водночас з матеріалів справи слідує, що напередодні укладення договору довічного утримання, [PERSON] звертався до юридичного департаменту Одеської міської ради щодо видачі дублікату свідоцтва про право власності, від 22.12.2011 р. на нежитлові приміщення магазину, розташовані за адресою: [ADDRESS] , а також, звертався до ТОВ «Одеського бюро технічної інвентаризації, що підтверджується відповіддю Одеської міської ради від 11.09.2020 р., та відповіддю ТОВ «ОБТІ». По справі підтверджено, що [PERSON] до смерті доньки звертався за проведенням поточної інвентаризації та уточнення лінійних розмірів нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] . Також, для отримання оціночної вартості (звіту про оцінку майна) вказаного приміщення при його відчуженні [PERSON] звертався до ПП «Дельта-Консалтінг», з вказанням мети - для здійснення цивільно-правових угод по вищезазначеному приміщенню, що підтверджується відповіддю ПП «Дельта-Консалтінг» від 11.09.2020 р. Суд також приймає до уваги , що сторонами по справі підтверджені обставини, що після смерті доньки [PERSON] та [PERSON] 12 червня 2017 р. були укладені з відповідачем та нотаріально посвідчені одним нотаріусом різні за змістом та природою правочини, а саме договір довічного утримання та договір дарування, надана довіреність. Дані факти свідчать про те, що вони дійсно розуміли справжню юридичну природу кожного укладеного правочину, дійсні їх наслідки, свідчить про їх справжнє волевиявлення та спростовує безпідставні заяви сторони позивача, про вплив погроз та тяжкої обставини. Також ці факти узгоджується з поясненням відповідача та свідків про, те що [PERSON] та [PERSON] , після смерті єдиної доньки, не маючі близьких родичів, бажали щоб саме відповідач доглядав за ними, який був їх зятем на протязі 15 років, був не сторонньою їм людиною, якій вони довіряли. З метою оцінки обставин у їх сукупності, суд враховує ту обставину, що між позивачкою та відповідачем як між тещею та зятем впродовж його шлюбу з її донькою та до смерті позивачки існували гарні стосунки, що підтверджується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Відповіддю за запит голови ОСББ «Маршал77», підтверджено, що відношення з зятем [PERSON] у подружжя [PERSON] були гарні, теплі, близькі, доброзичливі, за виключенням конфлікту, який стався між [PERSON] та [PERSON] , у дворі будинку через декілька днів після смерті доньки. У [PERSON] з [PERSON] були особливо гарні стосунки, близькі, родинні майже до її смерті, вона була вдячна зятю за його увагу та турботу, про що казала своїм сусідкам. Електронним доказом, відео зйомкою обставини яка не спростована стороною позивача, з якої вбачається що 20 липня 2017 р. при зустрічі зятя та тещі у дворі де проживає [PERSON] вони цілуються, питають один в одного як справи, позивачка радіє принесеними зятем продуктам, каже зятю, що він уважний, знов цілує його, вони мирно ведуть бесіду. Далі з відео вбачається, що підійшов [PERSON] , виражається нецензурно, каже зятю щоб він забирав продукти, [PERSON] , проти цього, запитує чоловіка, чого він так поводиться. Далі [PERSON] її запитує, чи вона не знає, на що вона відповідає, що не знає, а він їй каже, добре що не знаєш, та далі вбачається, що останній не бажає брати від зятя квитанції зі сплати комунальних послуг. Далі на відео [PERSON] вимагає від відповідача, щоб він повернув йому передану книжку по сплаті за газ, а [PERSON] просить відповідача надати квитанції особисто їй, але її чоловік [PERSON] замахується на неї палкою і каже не чіпай, я тобі зараз дам по рукам, потрібно робити тільки те, що він каже. Позивачка питає чоловіка чому він заперечує. Вбачається, що всі ці події проходять на очах сусідів, які теж сидять на лавці біля дому. Далі вбачається, що [PERSON] свариться з відповідачем по оплаченим квитанціям та відмовляється брати. На другому відео при відвідуванні відповідачем подружжя 02.08.2017 року при зустрічі відповідача з позивачкою біля її дому вони також цілуються, мирно бесідують, але потім приходить [PERSON] та мовчки забирає дружину. При дослідженні вказаного електронного доказу, в судовому засіданні правонаступник [PERSON] та його адвокат не спростовував факти, які там відображені. Встановлені судом стосунки [PERSON] та відповідача свідчать про залишення після смерті [PERSON] сімейних, родинних відносин та також спростовують зазначене в позові, про те що договір дарування було укладено під тиском та під впливом тяжкої обставини. Враховуючи встановленні судом вище зазначені обставини, суд вважає за необхідне дослідити встановлений факт конфлікту між правонаступником [PERSON] та відповідачем після смерті доньки та його пов`язаність зі спірними правовідносинами між [PERSON] та відповідачем. Наявність конфлікту підтверджується відповіддю голови ОСББ «Маршал77», довідкою медичного пункту від 24 червня 2017 р. якою зафіксовані ушкодження у [PERSON] причинені йому [PERSON] , що підтвердив і сам [PERSON] . Як визнали сторони по справі конфлікт стався з приводу того, що відповідач несвоєчасно надав [PERSON] , свідоцтво про смерть дружини для отримання компенсації на поховання за що, позивач побив його палкою, з приводу чого відповідач звернувся до поліції. Суд вважає за обґрунтовані пояснення відповідача, що ці обставини також свідчать про те, що [PERSON] , за своїм характером не тільки не боявся відповідача, а і не зважаючи на різницю у віці застосував до нього фізичну силу, що підтвердив сам [PERSON] в судовому засіданні, що ніколи не боявся відповідача. Вказане дає підстави суду зробити впевнений висновок про те, що тиск чи примус з боку відповідача на [PERSON] та [PERSON] яка знаходилася під його впливом, спростовується встановленими обставинами по справі. Суд погоджується з позицією відповідача, що конфлікт за хронологією обставин стався після того, як свідок по справі [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що відповідач отруїв свою дружину в лікарні, та не надав ліки які б врятували їй життя. Що також підтверджується відео зйомкою з якої вбачається, що [PERSON] казав відповідачу, що він свою дружину завів за гроб, не надаючи їй ліки. По справі не спростовано сторонами, що заяву до поліції було подано 20 вересня 2017 року про скоєння відповідачем правопорушення передбаченого ст. 115 КК України, а постановою про закриття кримінального провадження по заяві [PERSON] , що міститься у справі, встановлено, що смерть [PERSON] знаходиться в прямому причинному зв`язку з злоякісним новоутворенням молочної залози. Для визнання договору недійсним з підстав передбачених ст. 231 ЦК України, позивачем має бути доведений сам факт погрози, та такої її ознаки як реальність. Сама погроза, на яку посилається [PERSON] та її реальність щодо кремації тіла померлої доньки, суд визнає не доведеною стороною позивача жодним доказом. Судом встановлено, що у день 12.06.2017 року подружжя [PERSON] були на кладовищі, побачили вириту могилу для поховання доньки у землю, та заброньовані місця для їх власного поховання. Так згідно показань свідка, ритуальний агент [PERSON] повідомив про організацію процедури поховання їх доньки у землю, показав договір замовлення на поховання укладені з відповідачем, за якими відповідачем було сплачено аванс за поховання та копка могили. Вказана обставина підтверджується показами свідка [PERSON] , [PERSON] та свідком з боку правонаступника [PERSON] , яка також підтвердила, що подружжя було на кладовищі та бачило викопану яму для поховання доньки у землю. Обізнаність подружжя та їх впевненість щодо поховання доньки у землю, ще до укладення спірного договору, виключало реальну можливість втілення погрози якби вона і була з боку відповідача, та подружжя не мало підстав сприймало її реально. Крім того, суд враховує на підставі показів свідків [PERSON] , [PERSON] що подружжя і на кладовище в їх присутності виражало свою вільну волю на укладення правочинів у вечорі 12.06.2017 р.. Крім того, суд враховує наявні в справі письмові докази, які свідчать про відсутність та не реальність погроз відповідача не поховати дружину у землю, та свідчать про те, що відповідач навпаки ще зранку 12.06.2017 р. здійснив всі дії направлені на поховання дружини у землю за православними канонами, а саме: - договір замовлення на організацію поховання від 12.06.2017 р., з якого вбачається, що всі питання про організацію поховання вже були вирішенні 12.06.2017 р., заказані всі необхідні предмети ритуальної належності для поховання у землю, у тому числі великий хрест, який встановлюється тільки при похованні у землю, та який вже був частково оплачений відповідачем 12.06.2017 р., а вся сума оплати складала 60 тисяч гривень,- договір замовлення від 12.06.2017 р., яким підтверджується оплата копки могили 12.06.2017 р.. Згідно необхідного мінімального переліку вимог щодо порядку організації поховання і ритуального обслуговування населення затвердженого наказом госкомітету України з питань житлово-комунального господарства від 19.11.2003р. № 193, виконавець укладає договори замовлення не пізніше чим за 24 години до поховання. Зазначеними встановленими обставинами спростовується твердження [PERSON] про те що відповідач організував поховання дочки у землю вже після укладення спірного договору на наступний день тобто 13.06.2017 р. в сам день її поховання. Суд також враховує ту обставину, що [PERSON] православна віруюча людина, що підтверджується письмовими характеристики від релігійних закладів, показами свідків. Так, згідно характеристики настоятелів Свято Успенського чоловічого монастиря, Свято-Успенського собору, та інших храмів міста Одеси, та села Холодна Балка, відповідач характеризується як чесна, скромна, виконавча, стримана людина. З дружиною [PERSON] були глибоко віруючою подружньою парою, тому суд погоджується з відповідачем, що саме для нього та його дружини було неприпустимо не поховати у землю за православними канонами. Суд також враховує, що в справі відсутні докази погроз з боку [PERSON] , а саме, відсутність звернення [PERSON] та [PERSON] до органів поліції з відповідною заявою про застосування до них погроз та примус на укладення спірного договору та інших вказаних правочинів, хоча в подальшому в вересні 2017 р. позивач звертався до органів поліції з заявою про в отруєння доньки [PERSON] .. [PERSON] доказує факт погрози та її реальність показами свідків [PERSON] та [PERSON] .. Зокрема [PERSON] свідчила про всі відомі їй обставини лише зі слів померлої [PERSON] та її чоловіка [PERSON] , однак очевидцем вказаних обставин вона не була. Крім того, її покази протирічать показам самого [PERSON] .. Так, вона повідомила що лише через сорок днів їй стало відомо, що померла [PERSON] , тому вона прийшла до її батьків, які повідомили, що донька залишила своєму чоловікові гроші їм на життя та на поховання, але останній їм про це не сказав і коли померла донька він вимагав від них п`ять тисяч доларів, щоб він її не спалив. Але вказані твердження не підтверджує сам [PERSON] , який зазначив, що надав п`ять тисяч доларів відповідачу, щоб він поховав не доньку, а подружжя [PERSON] на місці біля доньки. Також повідомила, що коли 12.06.2017 р. були готові документи відповідач повіз подружжя до нотаріуса і вони не розуміли ,що вони підписують. Таким чином, свідок не підтвердила, що спірний правочини був укладений під впливом тиску та погроз кремації померлої доньки, а вказала, що погрози мали місце по відношенню до подружжя [PERSON] вже після підписання договору дарування, що він їх спалить як мусор та вони помруть на вокзалі. Суд враховує покази відповідача, які не спростовані стороною позивача про те, що свідок [PERSON] , особа, яка зовсім не спілкувалась з подружжям [PERSON] , та будучи троюрідною племінницею позивачки, не спілкувалась із подружжям [PERSON] , їй стало відомо про смерть [PERSON] тільки через\~40\~днів після її смерті, дружина яка готувалась до смерті, не запросила її навіть до себе до лікарні попрощатися і ніхто із родини навіть не запросив її на поховання дружини. Вона жодного дня не була в лікарні, та їй не відомі були обставини укладання угод. На підставі викладеного, суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] , та не бере їх до уваги, тому що вона не була очевидцем обставин, показання є суперечливі, свідчення зі слів подружжя [PERSON] , але її покази та покази [PERSON] протирічать одні одному та тому, що зазначав правонаступник в судовому засіданні. Щодо показів [PERSON] суд не бере їх до уваги та ставиться до них також критично, тому що вона є зацікавленою особою в задоволенні позову на користь правонаступника [PERSON] . По справі доведено та не спростовано стороною позивача, що на користь [PERSON] подружжям [PERSON] складений заповіт, тому за наслідком даної справи може збільшитися перелік майна спадкового майна після смерті [PERSON] . По справі встановлено, що свідок [PERSON] не була присутня при укладенні спірної угоди 12.06.2017 року. Не відвідувала в лікарні хвору доньку [PERSON] , була в неї в останній день життя, тому не була очевидцем подій які передували укладанню угоди, а саме її підготовки та згоди і волі [PERSON] на дарування спірної квартири ще за життя доньки. В судовому засіданні показала, що зі слів подружжя [PERSON] їй відомо, що вони підписали угоди у нотаріуса, але як це могло коїтися вони не знають, подружжя знаходилось в стресі, позивачка не розуміла що донька померла. Суд звертає увагу, що в позові зазначені інші обставини та правонаступник [PERSON] в судовому засіданні вказував інші причини вчинення правочину. Свідок [PERSON] також зазначила що відношення між подружжям [PERSON] та зятем були погані, за доброю волею, цього б не було. Суд звертає увагу, що вказана обставина спростовується дослідженими по справі доказами на які суд посилався раніше. Зі слів [PERSON] свідку відомо, що їм прочитали тексти угод та вони їх підписали, тому зять казав, що спалить як мусор і вони помруть на вокзалі. Між тим, суд звертає увагу, що правонаступник [PERSON] зазначав, що вони не читали та підписують для поховання, погрози були у нотаріуса в її присутності, а свідок зазначила, що погрози були по дорозі на кладовище в машині. З приводу придбання квартири їй тільки відомо, що подружжя бажало придбати для власного проживання спірну квартиру, але їм не вистачало двадцяти тисяч доларів, між тим вона не була очевидцем, того що гроші на її придбання надав саме [PERSON] . Також суд критично ставиться до показів свідка [PERSON] , щодо погроз з боку відповідача задушити в лікарні дружину, якщо вона не умовить батьків укласти угоди на спірне майно. Вказана обставина спростовується показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та зазначеними вище характеристиками настоятелів храмів, що у подружжя [PERSON] за час шлюбу були гарні стосунки, відповідач привозив до неї в лікарню на сповідь та причащання священиків, її відвідувало багато друзів та знайомих, але вона нікому більш не скаржилась на погрози. Свідок [PERSON] , показала, що про погрози з боку відповідача їй стало відомо 13.06.2017 року, у день поховання [PERSON] , зі слів [PERSON] , але суд критично ставиться до її показів, тому що вони спростовуються іншими доказами та показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. Зокрема, свідок [PERSON] , яка є близькою подругою померлої та навідувала її в лікарні кожного дня і якій померла давала певні розпорядження щодо свого поховання та свідок [PERSON] , повідомили, що весь час поховання знаходились біля подружжя [PERSON] , які не скаржились їм та взагалі нікому про погрози з боку відповідача при укладені 12.07.2017 року договорів. Свідок [PERSON] повідомив, що на кладовищі ніхто не розмовляв взагалі. Крім того, суд враховує, ту обставину, яка визнана як [PERSON] так і з його слів свідками з його боку, та відповідачем, про те, що [PERSON] 12.06.2017 р. добровільно надав зятю п`ять тисяч доларів, свідчить про те, що в них були гарні стосунки і вони довіряли та були впевнені в своєму зятеві, настільки, що доручили йому своє поховання біля доньки, виконання якого вони у разі своєї смерті перевірити не змогли би. Крім того, наявність у [PERSON] грошей свідчить і про те, що в нього була реальна можливість самостійно поховати доньку у землю, якби мали місце погрози її кремувати, що для нього було не припустимо, що також підтверджується свідоцтвом про поховання [PERSON] замовником по оплаті якого зазначено саме [PERSON] . Таким чином, суд враховує, що свідки з боку правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] , надавали покази в судовому засіданні щодо будь яких погроз відповідача позивачу зі слів позивачки та [PERSON] , самі вони не були очевидцями вказаних обставин. Обставин щодо укладання угоди під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах в своїх показаннях вони зовсім не зазначали. Крім того, їх покази мають протиріччя з показами самого [PERSON] та з обставинами зазначеними в позовній заяві. Та мають протиріччя власних показів, зокрема свідок [PERSON] свідчила що відповідач погрожував задушити дружину, водночас показала, що [PERSON] ридала коли батько відмовився укласти угоду з відповідачем в лікарні. На підставі викладеного суд критично ставиться до показів [PERSON] , [PERSON] , та не бере їх до уваги, тому що вони спростовуються іншими дослідженими судом доказами які містяться в матеріалах справи, а свідок [PERSON] є зацікавленою особою від наслідку розгляду даної справи. Проаналізувавши покази правонаступника [PERSON] , суд вбачає протиріччя в його власних поясненнях та ставиться до них критично, тому як вони спростовуються належними та допустимими доказами по справі. Зокрема, за його твердженням відповідач при укладені договору дарування застосував до нього та до [PERSON] психічний тиск при нотаріусі [PERSON] , але остання спростувала вказані обставини, показам якої суд довіряє, та погоджується з тим, що [PERSON] взагалі не був присутній при укладенні договору дарування між [PERSON] та [PERSON] . Також він повідомив суду, що ніколи в житті не звертався до нотаріусів, що спростовується зазначеними вище встановленими обставинами по справі. Суд враховує, пояснення сторони відповідача щодо показань свідків з боку позивача, які на думку відповідача не є належними доказами. Суд зазначає, що ці показання безумовно не були «єдиним» доказом по справі. Тому, суд визнає, що нічого не вказує на те, що показання цих свідків є «вирішальними» для результату розгляду справи (див. згадане рішення у справі «Шачашвілі проти Німеччини» (Schatschaschwili v. Germany), пункт 123). Науковці вказують, що поняття «свідок» трапляється в ньому щонайменше у трьох, певним чином споріднених значеннях: 1) Людина, що була присутня при якій-небудь події, пригоді й особисто бачила що-небудь; 2) Особа, яку викликають до суду для посвідчення відомих їй обставин; 3) Особа, присутня при чому-небудь для офіційного підтвердження дійсності або правильності чогось . Цінність та відмінність свідка від інших учасників процесу полягає, крім іншого, в юридичній незацікавленості щодо результатів вирішення справи. Отже, юридична сила доказів це здатність доказів служити законним засобом встановлення обставин справи та обґрунтуванням висновків суду про ці обставини. Показання свідків мають юридичну силу за таких умов: 1) отримання доказової інформації від належного свідка; 2) отримання відомостей про обставини справи у встановлений законом спосіб. Виходячи з усталеної практики Верховного Суду, суд приймає до уваги при оцінці наявних показань свідків з боку сторони позивача по справі можливість добросовісної помилки (ненавмисного перекручування об`єктивної дійсності) на користь сторони, яка базується на бажанні свідків допомогти стороні. В свою чергу суд приймає до уваги, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з підстав того, що вони надавали послідовні покази стосовно саме обставин укладання договору та обставин які мають суттєве значення для об`єктивного розгляду справи. Їх покази співвідносяться між собою та іншими доказами по справі, вони не є зацікавленими особами по справі. Свідки підтвердили що вони часто відвідували [PERSON] в лікарні, в їх присутності висловлювалась воля [PERSON] та її батьків, зокрема [PERSON] , на укладення договорів щодо юридичного оформлення спільного подружнього майна після погіршення стану здоров`я [PERSON] Підтвердили гарні стосунки між подружжям [PERSON] та відповідача з батьками померлої дружини, про те що на протязі шлюбу вони приїжджали до батьків привозили їм продукти, допомагали їм та надавали кошти. Підтвердили, що погроз з боку відповідача не поховати дружину у землю не було та не могло бути, бо він віруюча людина, що [PERSON] ще за життя висловила своє бажання бути похованою на Таїровському кладовищі у землю, про що було відомо багатьом особам які її навідували в лікарні, тому ніхто би не дозволив відповідачу її кремацію. [PERSON] , знаходячись в лікарні розуміла, що час смерті наближається, була впевнена, що її поховають у землю за православними канонами, сповідалась, причащалась, в лікарні надавала певні розпорядження щодо свого поховання, прощалася з подругами та відвідачами. Свідки підтвердили, [PERSON] довго хворіла на рак, в 2001 році їй зробили операцію, а в 2007 році настав рецидив, який лікарі стримували до 2017 року. Тому, батьки після смерті єдиної доньки були в нормальному стані, розуміли, що вони роблять, бажали укласти угоди 12.06.2017 року, зокрема спірної квартири, уклали їх за власним бажанням, волею на виконання останньої волі померлої доньки. [PERSON] і [PERSON] повідомили, що ще і на кладовищі 12.06.2017 р. особисто від батьків померлої чули, що вони їдуть до нотаріуса укладати угоди, зокрема [PERSON] , зазначив, що в них було горе, але вони розуміли що вони роблять. Сторона позивача послалася на постанову Верховного суду від 09.09.2020 року якою залишено в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019 року, справа № 522/12495/17, яким задоволено позов правонаступника позивачки [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] та приватний нотаріус Марченко А.М. про визнання недійсним договору довічного утримання укладеного також 12.06.2017 р.. В рішенні Верховний Суд дійшов до висновку, що аналізуючи встановлені судом обставини в їх сукупності, що договір довічного утримання було вчинено відчужувачем, який є людиною похилого віку-позивачем на наступний день після смерті своєї доньки та напередодні її похованню проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього психологічного тиску з боку набувача відповідача, а тому вважав що цей договір є недійсним. Але суд вбачає, що в рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2019 р. суд дійшов до висновку про задоволення позову з підстав зазначених ст. 231 ЦК України, але в цьому рішенні не міститься жодних встановлених судом обставин та висновків суду що правочин вчинено під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах, згідно до ст. 233 ЦК України. Між тим, Верховний суд в постанові від 09.09.2020 р. скасовуючи постанову Одеського апеляційного суду від 25.09.2019 р. дійшов до висновку, що суд першої інстанції, встановивши, що спірний договір довічного утримання, укладений 12.06.2017 р. тобто на наступний день після смерті доньки позивача та дружини відповідача, дійшов правильного висновку, що правочин вчинено позивачем під впливом тяжкої для нього обставини що апеляційний суд не врахував, між тим проаналізувавши рішення суду першої інстанції не вбачається задоволення позову на підставі ст. 233 ЦК України. Крім того, вбачається, що в самій постанові Верховного суду від 09.09.2020 р. зовсім не враховано, що підставою позову була вказана ст. 231 ЦК України та є посилання на відповідні обставини погроз. Суд враховує, що при одночасному посиланні в позові на дві взаємовиключні підстави визнання договору недійсним, суд першої інстанції зробив висновок про наявність однієї правової підстави визнання недійсним договору на підставі лише ст. 231 ЦК України, що виключає задоволення позову [PERSON] і з підстав ст. 233 ЦК України, оскільки вказані матеріальні норми є різними за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову про визнання правочинів не дійсними. Крім того, згідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦК України, обставини встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд враховує, що договір довічного утримання і договір дарування це різні договори за своєю юридичною природою, договір довічного утримання укладено між [PERSON] та подружжям [PERSON] , а предметом спору по справі є спірний договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] . Крім того, суд враховує, що при вирішенні справи 522/12495/17 судом першої інстанції не досліджувалися письмові докази надані з боку відповідача, у суді першої інстанції не були допитані свідки з боку відповідача та нотаріус Марченко А.М. Водночас в справі міститься постанова Верховного суду від 09.12.2020 р. по справі №520/1949/18, якою залишено в силі постанову Одеського апеляційного суду від 11.03.2019 р. в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання довіреності недійсною, складеною [PERSON] також 12.06.2017 р. у нотаріуса Марченко А.М.. Зі змісту постанови вбачається, що позов обґрунтований складанням довіреності під впливом психічного тиску з боку відповідача, в якій, суд надавши належну оцінку обставинам і доводам, на які посилається позивач на підтвердження обставин вчинення спірного правочину проти справжньої волі внаслідок застосування до нього відповідачем психічного тиску, дійшов до висновку про недоведеність вказаних обставин належними і допустимими доказами. У зв`язку з не доведенням факту застосування до [PERSON] психічного тиску з боку відповідача, суд дійшов до висновку, що надання довіреності відповідає справжньому волевиявленню позивача [PERSON] . Таким чином, в матеріалах справи наявні два протилежних висновки судів щодо доведеності погроз з боку відповідача при укладені зазначених правочинів 12.07.2017 року. На підставі викладеного суд вказує, що воля у правочинах завжди спрямована саме на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.ч. 1 та 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Частиною 1 ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Для визнання судом правочину недійсним на підставі ст. 231 ЦК України необхідні певні умови, а саме, перш за все судом повинна бути встановлена протизаконність погроз, також необхідно враховувати наскільки небезпечним є насильство за своїм характером, не звичайний страх а він повинен становити таку небезпеку, яка здатна підірвати волю потерпілого. Необхідною умовою є ґрунтовність страху і те, що погроза буде здійснена, повинна існувати ймовірність приведення її до виконання. Характерними рисами насильства є, наявність причинно-наслідкового зв`язку між насильством і вчиненням правочину. Необхідно доказати, що правочин вчинено потерпілим саме тому, що його змусило до цього здійснене щодо нього насильство. Зло, якого шляхом вимушеного вчинення правочину намагається уникнути потерпілий, повинно бути серйозним , суду треба обов`язково оцінити та врахувати, чи була реальна можливість втілення погрози з врахування характеру особи і можливостей того, хто погрожує. Під серйозною погрозою мається на увазі погроза таким злом, яке особа що погрожує, здатна справді заподіяти, і яке потерпілий не може відвернути іншим шляхом, як тільки вчиненням правочину, яке від нього вимагається. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли, через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1. факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2. вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3. наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Тобто мається на увазі насильство не лише фізичне, а й психічний тиск (погрози, залякування, які породжують страх і який є мотивом вчинення правочину, тощо). Тиск необхідно оцінювати з точки зору особистості конкретної людини з урахуванням виду правочину. Вказаним вище умовам погроза на яку посилається в позові позивач, не відповідає та сама погроза з боку відповідача та її реальність судом визнана не доведеною. Відповідно до\~п.\~23\~постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06.11.2009\~р.\~правочин може\~бути визнаний\~судом недійсним\~на підставі\~ст.\~233\~ЦК,\~якщо його\~вчинено особою\~під впливом\~тяжкої для\~неї обставини\~і на\~вкрай невигідних\~умовах,\~чим друга\~сторона правочину\~скористалася.\~Вчиняється правочин\~із за\~обставин для\~усунення або\~зменшення яких\~треба укласти\~договір.\~Особа має\~вчиняти такий\~правочин добровільно,\~без наявності\~насильства,\~обману чи\~помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Умови оспорюваного правочину повинні разюче різнитися з нормальними умовами такого роду договору. При добровільної волі особа чітко розуміє характер своїх дій та бажає настання конкретного результату. Бажання це прагнення досягти конкретного результату , що передбачає свідому цілеспрямовану діяльність особи. Особа усвідомлює свої дії але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Збіг тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина, які примусили укласти угоду на вкрай невигідних умовах. Таким чином, угода здійснена особою під впливом тяжкої обставини, характеризується наступними обов`язковими ознаками: угода на вкрай невигідних для себе умовах, під впливом тяжкої обставини, особа укладає угоду добровільно (тут не має насильства) а підстави для визнання недійсним договору які зазначені в позові - в наслідок застосування з боку відповідача психічного тиску. Зазначені в позові фактичні обставини не співпадають з правовою підставою визнання недійсною угоди укладеною під впливом тяжкої обставини. Угоди під впливом насильства визнаються недійсними на підставі того, що воля самої особи на здійснення правочину відсутня, а волевиявлення , яке має місце, відображає не волю учасника правочину, а волю іншої особи, яке впливає на учасника правочину. Суд вважає, що посилання в позові одночасно на ст.ст. 231 так і на 233 ЦК України , неприпустимо, так як це дві взаємовиключні підстави визнання правочину недійсним, оскільки вони мають різні ознаки, є різні за своєю правовою природою і кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову про визнання правочину недійсним. З огляду на те, що представником правонаступника [PERSON] адвокатом Чебаненко О.А. на останньому судовому засіданні 29.01.2021 року була висловлена чітка та остаточна позиція, що [PERSON] розуміла під час укладення спірного договору дарування, що вона підписує, але виходячи з обставин, які доводила сторона позивача вона діяла не добровільно , вказана правова позиція сторони позивача виключає можливість посилання на підставу визнання договору недійсним по ст.233 ЦК України, та дозволяє суду дійти до висновку, що вчинений сторонами та оспорюваний позивачем правочин, відповідає всім вимогам закону, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Звідси суд визнає, що встановлені по справі дії позивачки [PERSON] на укладення договору дарування були усвідомлені, цілеспрямовані, вольові та були спрямовані на досягнення певних правових наслідків, а саме на укладення договору дарування кварти, які вона вчинила за відсутності погроз та відсутністю впливу тяжкої для неї обставини ( смерті доньки), та без вкрай невигідних умов договору. Стороною позивача не доведено що саме обставина - смерть доньки змусила [PERSON] укласти договір дарування, та необґрунтовано і також не доведене в чому полягають, вкрай невигідні для неї умови. Суд також врахував, на підставі досліджених доказів по справі, що позивачка ніколи не користувалась спірною квартирою, в якої з 2002 року по наступний час проживає відповідач, а її матеріальне становище та умови проживання після укладення правочину не змінилися. При прийнятті рішення суд також керується практикою Верховного суду , а саме постановою від 13 лютого 2020 р. № 756/6516/16-ц де міститься висновок про те, що якщо договір дарування посвідчено та зареєстровано у встановленому законом порядку, при цьому у момент складення договору дарувальник підтвердив, що правочин здійснено за доброю волею, то навіть незважаючи на поважний вік дарувальника, відповідний договір є дійсним. Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Сторона позивача спростовує версію подій відповідача, однак не обґрунтовує свою правову позицію письмовими доказами. Крім того, для всебічного та об`єктивного розгляду справи суд вживав всіх можливих заходів для отримання та надання доказів стороною позивача. Позивач ставить під сумнів достовірність доказів наданих відповідачем, тому суд сприймає та допускає позицію позивача. Те, що певні події трапляються нечасто, не означає що вони взагалі не трапляються. Однак позиція позивача не може бути просто припущенням, заснованим на здогадках чи на підозрах. Чим менш ймовірна подія, тим більше має бути свідчень на підтвердження того, що вона дійсно могла мати місце. Питання як про достовірність конкретного доказу, так і про достатність їх у сукупності суд вирішує у кожному випадку виходячи з конкретних обставин справи. З іншого боку, принциповим можна вважати положення щодо неможливості доказування на основі припущень. Достатніми є докази, яких може бути достатньо для встановлення певного факту або усієї сукупності фактів, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторони. Однак це має місце поки існування цього факту не буде заперечене іншими доказами. Тобто такі докази не є безспірними, але якщо протилежна сторона не надасть належні докази для їх спростування, вони є достатніми для ухвалення рішення на користь особи, котра їх подала. Доказування в цивільному процесі полягає в тому, що воно виступає як право і обов`язок осіб, які беруть участь у справі. Вони мають право подавати докази, брати участь в їх дослідженні, давати усні й письмові пояснення суду, подавати свої доводи, міркування та заперечення, тобто мають право на доказування. Сторони, подаючи докази, реалізують своє право щодо доказування і одночасно виконують обов`язок стосовно доказування. Згідно презумпції ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч.1) Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ч.2) На підставі вище викладеного суд приходить до висновку, що дослідженими судом доказами в їх сукупності, підстав для визнання спірного правочину недійсним не встановлено, а тому позовні вимоги [PERSON] ( правонаступник [PERSON] ) до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed