Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

Представник позивача [PERSON]., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовною заявою 20.08.2019 року, в якій просив суд: стягнути зі [PERSON] на користь позивача матеріальний збиток у зв`язку із пошкодженням автомобіля в розмірі 13 734,54 грн., моральну шкоду - 2 000 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження - 2000 грн. Пред`явлені вимоги представник позивача мотивував тим, що 12.03.2019 року [PERSON] рухався по [ADDRESS] , а відповідач рухався по другорядній дорозі не виконав вимог правил дорожнього руху та врізався в його автомобіль. Внаслідок ДТП автомобіль [PERSON] зазнав технічних пошкоджень. Вказані обставини підтверджується постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 15.09.2019 року з якої вбачаються наведені обставини, а також той факт, що справа відносно відповідача припинена за нереабілітуючих підстав. У зв`язку із тим, що відповідач визнав факт того, що є винним у ДТП, він повинен відшкодувати вартість ремонту автомобіля у розмірі 13 734,54 грн. Позивач намагався владнати спір у досудовому порядку, неодноразово телефонував відповідачу, але відповідач не відшкодовує шкоду добровільно. Крім того, внаслідок ДТП [PERSON] зазнав небажаних змін у житті, внаслідок ДТП змушений був шукати експерта та докладати зусиль для нормалізації свого життя. А також він поніс витрати на залучення експерта у сумі 2000 грн. Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.10.2019 року відкрито провадження та прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін (а.с. 45). Представник позивача правом на участь в судовому засіданні не скористався, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, пред`явлені вимоги підтримав, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином, про час та місце розгляду справи, однак не з`явився, причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк відповідачем не подано. З метою дотримання процесуальних строків розгляду справи, уникнення можливості зловживання учасниками справи своїми процесуальними правами, суд постановив ухвалити рішення в заочному порядку за відсутності відповідача, з урахуванням згоди на це представника позивача. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши вимоги позовної заяви, письмові матеріали справи, надавши оцінку доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в сукупності, суд дійшов наступних висновків. 12.03.2019 року близько 12-50 годин водій [PERSON] , керуючи транспортним засобом «DELTA EX 50 OT-B» н/з [NUMBER] , рухався по вулиці Володимира Великого в м. Кривому Розі на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі позначеній дорожнім знаком 33.2.1, не надав дороги транспортному засобу, що під`їжджав до регульованого перехрестя по головній дорозі 33.4.10 (круговий рух) та 33.7.8 (напрямок головна дорога) не надав дорогу транспортному засобу, що наближався до даного перехрестя проїзної частини по головній дорозі незалежно від напрямку його подальшого руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Hyundai Tucson», н/з [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , чим порушив вимоги п.п. 16.11, 33.2.1, 33.4.10, 33.7.8 ПДР України. Внаслідок даної ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріального збитку. Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.07.2019 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, відносно [PERSON] у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення. При цьому, вказаною постановою встановлено вину [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУАП за вказаних вище обставин. (а.с.6-7). Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, а тому факт завдання шкоди позивачу [PERSON] як потерпілому в ДТП з вини [PERSON] не потребує окремого доказування. Згідно з ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Як роз`яснено у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, шкода, завдана особі або майну, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній зв`язок та є вина зазначеної особи, або коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України, яка узгоджується з п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 року, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того, з пункту 1.6. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» слідує, що власниками транспортних засобів є юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Зі змісту п.13 постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» слідує, що відповідно до ст.ст.386, 395, 396 ЦК України, положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну. До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1 Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб). Судом встановлено, що на момент ДТП 12.03.2019 року [PERSON] експлуатував транспортний засіб DELTA EX 50 OT-B, н/з [NUMBER] на законних підставах, маючи при собі тимчасовий реєстраційний талон [NUMBER] та посвідчення водія, що відповідає вимогам п.2.1 Правил дорожнього руху України. Таким чином, суд приходить до переконання, що [PERSON] , будучи винним у виникненні ДТП, зобов`язаний відшкодувати [PERSON] спричинену йому шкоду відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , позивач [PERSON] є власником автомобіля «Hyundai Tucson», державний номерний знак [NUMBER] . Згідно з ст.999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов`язанні ним є страховик). Разом з тим зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування. Відповідно до ст.511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з ч.ч.1,4 ст.636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених ст.1194 ЦК України підстав. Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду на зазначене, право [PERSON] як потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок [PERSON] як особи, що завдала шкоду, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 20.01.2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14.09.2016 року у справі № 6-725цс16 та Верховного Суду у постанові від 14.02.2018 року у справі № 344/10730/15-ц. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту його порушених прав шляхом пред`явлення вимог саме до винної особи [PERSON] , що не позбавляє відповідача права на пред`явлення регресного позову до страхувальника з метою відшкодування тих витрат, які страхувальник мав би сплатити на користь потерпілої сторони. Щодо заявленого позивачем розміру матеріальних збитків, суд виходить з наступного. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що з метою спричинення розміру спричиненої матеріальної шкоди та подальшого доведення перед судом обґрунтування пред`явлених вимог [PERSON] звернувся до кваліфікованого суб`єкта оціночної діяльності. За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Виходячи з аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами). Відповідно до вимог ст.7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов`язковим. Таким чином, в силу закону на потерпілого покладено обов`язок доводити розмір збитків шляхом проведення оцінки відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» із наданням оціночного документу із вказівною на суму, що визначає розмір збитків. Згідно звіту експертного автотоварознавчого дослідження №61/19 від 27.03.2019 року, складеного за заявою [PERSON] , судовим експертом Рейнюк О.В. , вартість матеріального збитку, заподіяного з технічної точки зору власнику пошкодженого автомобіля маркиHyundai Tucson 2.0i, р/н [NUMBER] , в результаті його пошкодження в ДТП, визначена затратним підходом становить 13 734,54 грн. (а.с.9-38). Наданий позивачем звіт, суд вважає належним та допустимим доказом, оскільки його надання в рахунок доведення пред`явлених вимог відповідає ч.1 ст.106 ЦПК України та приходить до переконання про обґрунтованість заявленого розміру збитків, адже визначений він у повній відповідності з обсягом фактично виявлених ушкоджень. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Беручи до уваги доведеність факту заподіяння матеріальної шкоди відповідачем [PERSON] та беззаперечне право потерпілої особи на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, обґрунтованість заявленого позивачем розміру матеріальної шкоди, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі із стягненням з [PERSON] на користь [PERSON] 13 734 грн. 54 коп. - матеріальні збитки, завдані в результаті пошкодження транспортного засобу. При вирішенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Положеннями ст.23, ч.3 ст.386 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України. Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.02.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір компенсації моральної шкоди позивачеві суд визначає з урахуванням п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачам страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), їх тривалості, характеру немайнових втрат, вимушених змін у життєвих стосунках. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, визначаючи розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу [PERSON] , суд виходить з меж пред`явлених ним позовних вимог, враховує його психоемоційний стан та переживання, оскільки ставши учасником ДТП, він дійсно переніс емоційний стрес, переживання, викликані необхідністю відновлення такого стану, змінами в звичному життєвому ритмі, спричиненими відсутністю деякий час у нього автомобіля як засобу пересування, тому приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача на його корить моральної шкоди в розмірі 2000 грн. Саме вказаний розмір компенсації моральної шкоди позивачеві суд вважає таким, що відповідатиме засадам розумності, справедливості та виваженості, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів справи позивачем були здійснені витрати на проведення авто товарознавчого дослідження експерта Рейнюка О .В., відповідно до квитанції № 000475 від 14.03.2019 р. (а.с. 8) у розмірі 2000 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування понесених ним витрат на проведення у розмірі 2000 грн. та враховуючи звільнення позивача від сплати судового збору стягнути з [PERSON] судовий збір у розмірі 840,80 грн. на користь держави.

Outcome: approved