Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Військової частини [NUMBER] Національної гвардія України, у якій просив стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] 5000,00 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної (немайнової) шкоди за несвоєчасну виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] є учасником бойових дій. Позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України. 23.04.2019 року наказом №100 командира ВЧ [NUMBER] Національної гвардії України припинено (розірвано) контракт про проходження громадянами України військової служби у Національної гвардії України та звільнено у запас Збройних сил України [PERSON] за підпунктом «б» пункту 2 частини 5 статті 26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я). З 25.04.2019 року виключено зі списків особового складу частини та усіх забезпечення. Проте, в день звільнення з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, а саме не було виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учасника бойових дій в період з 2015 по 2019 рік виходячи з грошового забезпечення, станом на день звільнення з військової служби 25.04.2019 року. У зв`язку з викладеними обставинами позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про стягнення грошової компенсації за невикористані дні відпустки. Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду по справі № 340/2578/19 від 06.12.2019 року, позовні вимоги були задоволені в повному обсязі. Враховуючи те, що відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем при звільненні, позивач вимушений був звертатися до суду за захистом своїх прав, повний розрахунок фактично проведено через 9 місяців з дня звільнення, вважає, що йому було завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. 01.03.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій зазначено, що при розгляді даного питання потрібно врахувати, що проблеми щодо виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій мали всеукраїнський характер та була вирішена лише в результаті розгляду ВС зразкової справи № 620/4218/18. Даний факт вказує на відсутність умислу посадових осіб Військової частини щодо спричинення позивачу будь-якої шкоди. Представник відповідача у відзиві, також посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду з вказаним позовом, передбаченого КЗпП України. Крім цього, представник ВЧ [NUMBER] зазначає, що моральна шкода не може бути завдана лише не вчиненням певної дії з боку органу влади, а позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 11.03.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він зазначає, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. Виходячи з вищезазначеного, моральна шкода була завдана позивачу бездіяльністю Військової частини [NUMBER] Національної гвардії України, яка полягає у несвоєчасній виплаті грошової компенсації за календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Посилається на висновок Верховного Суду у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17, як на підставу того, що моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Щодо зразкового рішення ВС, на яке посилається представник відповідача у відзиві зазначає, що Верховний Суд своїм рішенням встановив протиправну бездіяльність, що виражалась у невиплаті військовослужбовцям компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, представник позивача направив заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд встановив, що [PERSON] є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] виданого 04 березня 2015 року. Згідно наказу командира ВЧ [NUMBER] від 23.04.2019 припинено (розірвано) контракт про проходження [PERSON] військової служби. Згідно копії рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06.12.2019 року, справа №340/2578/19, адміністративний позов задоволено та визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] Національної гвардії України щодо не виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 25 квітня 2019 року. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] Національної гвардії України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби 25 квітня 2019 року. Згідно платіжного доручення № 175 від 29.01.2020 зазначене рішення суду було виконане та позивачу 30.01.2020 сплачено 58120,25 грн. Суд застосовує такі норми права. Відповідно до ст.1 ЗУ Про відпустки державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно із пунктом 12 статті 12 Закону № 3551-ХІІ учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до статті 16-2 Закону України № 504/96-ВР «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій ... надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік. Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей. Велика Палата Верховного суду у постанові від 21.08.2019 року у справі №620/4218/18 сформулювала такий висновок: ... в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпустки. Однак Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби. Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки». Як зазначено у постанові Верховного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 (адміністративне провадження № К/9901/14941/20) усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір. Як вбачається із зазначених вище норм права з урахуванням висновків Верховного суду, право учасника бойових дій на додаткову відпустку врегульовано нормами законодавства про працю та не залежить від того чи є учасник бойових дій військовослужбовцем. Зокрема, і Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, який встановлює порядок реалізації військовослужбовцями зазначеної додаткової відпустки, прямо передбачено, що додаткові відпустки надаються військовослужбовцям відповідно до закону України «Про відпустки» та інших законів України. Водночас, згідно ч.1 ЗУ Про відпустки державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються, зокрема, Кодексом законів про працю України. Також ЗУ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей передбачає право військовослужбовців на отримання при звільненні грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки. Таким чином, цей закон врегульовує особливості реалізації військовослужбовцями права учасника бойових дій на додаткову відпустку, яке у свою чергу передбачено зазначеними вище нормами законодавства про працю. Водночас, цей закон не містить жодних спеціальних норм щодо порядку чи особливостей відшкодування моральної шкоди, завданою військовослужбовцю під час проходження служби, зокрема і внаслідок невиплати зазначеної компенсації. Тому з урахуванням характеру спірних правовідносин, предметом яких є відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення права учасника бойових дій на отримання компенсації за невикористану в особливий період додаткову відпустку, а також відсутність у спеціальному законодавстві, що врегульовує порядок проходження військової служби, особливостей відшкодування моральної шкоди військовослужбовцям, і також враховуючи зазначену вище усталену правову позицію Верховного суду про субсидіарне застосування приписів КЗпП України у разі якщо спеціальними нормами законодавства щодо проходження публічної служби не врегульовані спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що у правовідносинах, що є предметом спору у цій справі, підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю, які врегульовують підстави та порядок відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику. Так, за правилами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також до правовідносин, що є предметом розгляду у справі застосовуються норми ст. 233 КЗпП, які визначають строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Норми Цивільного кодексу про відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 9 ЦК України застосовуються у цій справі лише у тій частині, у якій вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тому, визначаючи строк звернення до суду, суд застосовує норми ст.233 КЗпП як спеціальні відносно загальних норм Цивільного кодексу, що визначають позовну давність. Як встановлено у зазначеному вище рішенні Кіровоградського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2019 року, яке згідно ч.4 ст. 78 КАС, має преюдиційне значення у цій справі, відповідачем ВЧ [NUMBER] було порушено право позивача [PERSON] на отримання при звільненні з військової служби грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, право на яку він мав як учасник бойових дій. Суд враховує, що при звільненні з військової служби позивач розраховував на отримання вказаних вище виплат та компенсацій, які не були виплачені з вини відповідача. Вимушена неможливість користуватися належними позивачу коштами внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача призвела до його душевних страждань, а порушення відповідачем прав позивача вимагало нього додаткових зусиль для організації свого життя, у тому числі, звернення за правовою допомогою, а потім до суду за захистом порушеного права. Це порушення було триваючим і завершилося 30 січня 2020 року, коли банк виконав платіжне доручення ВЧ [NUMBER] про виплату [PERSON] зазначеної компенсації за невикористану додаткову відпустку у розмірі 58120,25 грн. Отже, відповідно до норм ч.1 ст.233 КЗпП, позивач мав право звернутися до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди впродовж трьох місяців після завершення зазначеного триваючого порушення, тобто у строк до 30 квітня 2020 року. Однак позовна заява була подана до суду лише 01 лютого 2021 року, тобто з пропуском зазначеного строку. Клопотань про поновлення цього строку від позивача та його представника не надходило. Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Оскільки у статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішенні судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Така правова позиція сформульована у постанова Верховного суду від 02.12.2020 у справі № 751/1198/18). Оскільки позивач пропустив передбачений ч.1 ст.233 КЗпП строк звернення до суду, не клопотав про поновлення цього строку, а у матеріалах справи відсутні відомості та докази наявності обставин, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати необхідно залишити по фактично понесеним.

Outcome: dismissed