Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Мухітдінов Рустам Джурайович звернувся до суду з позовної заява до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації в Харківській області, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що починаючи з 2005 року [PERSON] проживала у цивільному шлюбі з [PERSON] . У вказаному цивільному шлюбі у них народилась спільна донька, [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання однією сім`єю у сторін були постійні сварки, належної уваги та догляду відповідач дитині не приділяв. Фактичні шлюбні відносини між ними закінчились у 2007 році. Весь час [PERSON] самостійно, власними силами, намагалась матеріально забезпечити, доглядати та виховувати доньку, а також виконувати всі інші обов`язки покладені на неї законом та необхідні для належного утримання дитини. На підтвердження даних обставин, до позовної заяви долучена копія характеристики [PERSON] , учениці 7 класу Веселівської загальноосвітньої школи І - ІІІ ступенів Харківської районної ради Харківської області, яка була надана класним керівником та директором школи, відповідь КНП «Центр первинної медичної допомоги № 5 Харківського району». З урахуванням зазначеного представник позивач вважає, що позивачем належним чином виконуються батьківськи обов`язки щодо виховання, розвитку та утриманню доньки на відміну від відповідача. Всупереч вимогам закону, відповідач, який проживає окремо від своєї дитини, ухиляється від виконання обов`язку щодо утримання доньки, оскільки з моменту припинення сумісного проживання матеріально дитині не допомагає, участі у її виховані не приймає, не піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний розвиток та не виконує жоден із тих обов`язків, які покладені на нього законом як батька дитини. Починаючи з 2007 року, відповідач не підтримував з позивачем та їх дитиною ніяких відносин, матеріально її не забезпечував та не надає ніякої допомоги. Крім того, відповідно до статей 180, 182, 183 СК України, а також частини 5 статті 166 СК України вважає, що відповідач зобов`язаний сплачувати на користь позивача аліменти на утримання дитини. З урахування зазначеного, представник позивача [PERSON] - адвокат Мухітдінов Рустам Джурайович просив суд: позбавити батьківських прав [PERSON] відносно своєї малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання доньки, [PERSON] , [INFO] у розмірі 1 /4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісяця, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи від дня подання даної заяви . Ухвалю Харківського районного суду Харківської області від 28 листопада 2019 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. На підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 15 січня 2020 року клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Мухітдінова Рустама Джурайовича про зміну предмету позову задовольно, прийнята заява про зміну предмету позову шляхом доповнення позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації в Харківській області, про позбавлення батьківських прав, вимогою про стягнення аліментів, в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва. 29 січня 2020 року до суду представником третьої особи, служби у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області наданий висновок Харківської районної державної адміністрації Харківської області щодо вирішення спору про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31 січня 2020 року підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті. Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Представник позивача [PERSON] - адвокат Мухітдінов Р. Д. надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, у разі неявки в судове засідання відповідача не заперечують проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, також будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Третя особа - служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області, надала до суду заяву, в якій просить справу розглядати у відсутність представника служби, позов просять задовольнити в повному обсязі. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд за згодою представника позивача, наданою ним у письмовій заяві про розгляд справи без її участі, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з наступного. Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява від 18 грудня 2008 року № 39948\\06) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України визнані підстави позбавлення батьківських прав. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В статті 166 СК України передбачені правові наслідки позбавлення батьківських прав. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 11 Закону України Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402-III передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, N 3 (далі - постанови Пленуму Верховного Суду України) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] є батьком малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно видане 03 серпня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського районного управління юстиції Харківської області. Згідно характеристики [PERSON] , учениці 7 класу Веселівської загальноосвітньої школи І - ІІІ ступенів Харківської районної ради Харківської області, наданої класним керівником та директором школи, батько [PERSON] [PERSON] не приділяє належну увагу вихованню, навчанню та всебічному розвитку дитини, не відвідує батьківські збори, не цікавиться шкільним життям. Вихованням та всебічним розвитком [PERSON] займається тільки мати, приймає активну участь в житті класу та школи. Відповідно до відповіді Комунального Некомерційного Підприємства Харківської Районної Ради «Центр первинної медичної допомоги № 5 Харківського району» вих. № 268 від 30 травня 2019 року, дитина [PERSON] , [INFO] , знаходиться на обліку у сімейного лікаря амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Веселе, Декларація на медичне обслуговування дитини складена з сімейним лікарем, [PERSON] , [INFO] . Зі слів медичних працівників, на прийом в амбулаторію загальної практики сімейної медицини с. Веселе до сімейного лікаря, дитину [PERSON] , завжди приводила мама [PERSON] . Отже, на час розгляду справи відповідач разом з малолітньою дитиною не проживає. Висновком наданим Харківською районною державною адміністрацією Харківської області вих. № 01-22/168 від 27.01.20 встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] фактично проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2005 року. Під час спільного проживання однією сім`єю у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] постійно сварились, належної уваги [PERSON] донці не приділяв. Фактичні шлюбні стосунки між ними закінчились у 2007 році. З того часу [PERSON] самостійно, власними силами намагається матеріально забезпечити доньку, доглядати та виховувати її, а також виконувати всі інші обов`язки, покладені на неї законом та необхідні для належного утримання дитини. На теперішній час дитина [PERSON] , [INFO] , проживає та зареєстрована разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Родинна проживає у приватному будинку, мають присадибну ділянку. Дитина [PERSON] відвідує Веселівську ЗОШ та навчається у 8 класі, шкільним приладдям, сезонними дитячими речами, взуттям, іграшками та продуктами харчування забезпечена, має місце для навчання та відпочинку. Складні життєві обставини відсутні. Наявність у дитини ознак психологічної травми не має. Зауважень до [PERSON] щодо виховання та утримання малолітньої дитини відсутні. Місцезнаходження батька дитини [PERSON] не відомо. З проведеної бесіди з [PERSON] та дитиною [PERSON] вбачається, що [PERSON] та [PERSON] не проживають разом приблизно 10 років, жодних відносин не підтримують та не підтримували їх з часу припинення. [PERSON] жодного разу не брав участі у виховані дитини, матеріальної допомоги не надавав, в останнє бачив дитину, коли їй було 4 роки. Зі слів матері ( [PERSON] ) місце проживання батька дитини не відомо, раніше проживав в с. Руські Тишки. Зі слів дитини вона любить маму, з якою має добрі стосунки, існує повне взаєморозуміння. Дитина батька не пам`ятає та не замислюється над його відсутністю поряд. Дитина розуміє , що мама звернулась до суду з метою захисту насамперед задля її (донька) прав та інтересів . У ході проведення бесіди службою надано рекомендацію щодо звернення до суду з вимогою про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання дитини [PERSON] . За інформацією виконавчого комітету Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області № 02-09/1853 від 27.11.2019 року [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Оператора з 03.10.1997 року по теперішній час. За інформацією служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області № 11 від 10.01.2020 року, [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Дім Оператора ), зі слів сусідів за вказаною адресою не проживає з 2015 року. Місце перебування та проживання не відоме, про що свідчить акт депутата Циркунівської сільської ради від 08.01.2020 року. Також, у висновку зазначено, що [PERSON] (батько дитини) був запрошений до служби у справах дітей Харківської райдержадміністрації на бесіду , пов`язану із вирішенням у судовому порядку спору про позбавлення його батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] , але листи так і не надійшли , оскільки адресат за зазначеною адресою не проживає. За результатами висновку Харківська районна державна адміністрація Харківської області встановила, що усунення від виконання батьківських обов`язків з боку [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , має місце. Відповідно до змісту статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Отже, враховуючи наведене вище, суд вважає, що представником позивача надані належні та допустимі докази, які підтверджують факт умисного ухилення [PERSON] , [INFO] , від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , а тому довів наявність підстав для позбавлення батьківських прав відповідача щодо його малолітньої дитини, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини суд приходить до наступного. Згідно змісту статті 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до частини 1, 2 статті 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно частин 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідачем не надано суду даних про наявність на його утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних членів сім`ї, а також доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення від обов`язку утримувати дітей. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини поданий до суду 26 грудня 2019 року. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 26 грудня 2019 року і до досягання дитиною повноліття підлягає задоволенню. Зі змісту статті 179 СК України вбачається, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, а тому стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок та на користь держави судовий збір в розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Outcome: approved