Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 24.01.2018 року (а.с. 26), звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом права власності на земельну ділянку площею 6,62 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Козлівщинської сільської ради Полтавської області. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що після смерті [PERSON], позивач є спадкоємцем за заповітом земельної ділянки площею 6,62 га, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Для належного оформлення своїх спадкових прав позивачка звернулася до державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючої обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON], яка відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, оскільки позивачем не надано нотаріусу витяг із Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Позивачка вважає, що відсутність у державному кадастрі відомостей щодо належності на праві власності земельної ділянки спадкодавцю, позбавляє її права як спадкоємця за заповітом отримати у спадщину спадкове майно. Учасники справи у судове засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином (а.с. 46-51). [PERSON] про причини неявки суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надала. Представник позивача [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 41). Відповідач Козлівщинська сільська рада Котелевського району Полтавської області 30.03.2018 року подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнає в повному обсязі та просить розглянути справу у судовому засіданні без участі представника відповідача. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.174 ЦПК України, відповідачу відомі та зрозумілі (а.с. 52). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Котелевська державна нотаріальна контора, 16.03.2018 року подала до суду письмове клопотання про розгляд справи без участі її представника. [PERSON] задоволення позовних вимог [PERSON] заперечень не надала (а.с. 39). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов слід задовольнити повністю з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що 30.05.2001 року померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть серії 1КЕ №180725, видане 31.05.2001 року Козлівщинською сільською радою Котелевського району Полтавської області (а.с. 5). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі на земельну ділянку площею 6,62 га, яка надана для сільськогосподарського використання. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ №033102, виданого 06.04.1999 року Козлівщинською сільською радою Котелевського району Полтавської області, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №547 (а.с. 7), та рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 15.02.2017 року справа №545/167/17 (а.с. 11, 12). Відповідно до довідки Виконавчого комітету Козлівщинської сільської ради Котелевського району Полтавської області від 11.10.2017 року за №05-06/451, [PERSON] була зареєстрована за адресою: [INFO], разом з нею на час відкриття спадщини ніхто не проживав (а.с. 13). Згідно з ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконкому Козлівщинської сільської Ради народних депутатів Котелевського району Полтавської області [PERSON] 18.05.1994 року за реєстраційним №18, [PERSON], [INFO], все її майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належало їй на день смерті заповіла своїй дочці [PERSON] (а.с. 6). Згідно з рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15.02.2017 року справа №545/167/17 встановлено факт родинних відносин, а саме [PERSON], яка народилася 16.04.1954 року в с. Терещенки Котелевського району Полтавської області, є дочкою [PERSON], [INFO], яка померла 30.05.2001 року в с. Терещенки Котелевського району Полтавської області (а.с. 11, 12). Спадкова справа після смерті 30.05.2001 року [PERSON], заведена 28.11.2001 року за №492/2001 на підставі заяви про прийняття спадщини від імені доньки - [PERSON]. Від інших осіб заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини не надходило. Позивачка не має можливості прийняти спадщину у вигляді спірного нерухомого майна, оскільки державним нотаріусом Першої полтавської державної нотаріальної контори, виконуючою обовязки завідувача Котелевської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, у звязку з тим, що не надано нотаріусу витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 13). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Частиною 1 ст. 22 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 23 Земельного кодексу УРСР від 18.12.90 N 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Постановою Верховної Ради Української РСР від 13.03.92 N 2201-XII «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» затверджено форми державних актів: - на право колективної власності на землю; - на право приватної власності на землю. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 N449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (із відповідними змінами) встановлено, що раніше видані (до набрання чинності цією постановою) державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Отже, державні акти на право приватної власності на землю, видані у період дії Постанови ВРУ N 2201 (з 23.06.92 по 08.01.2004), є чинними правовстановлювальними документами, що підтверджують права власності на земельні ділянки. Крім того, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ №033102 від 06.04.1999 року, земельну ділянку передано для сільськогосподарського використання. Згідно з Земельним кодексом України (в редакції чинній на момент видачі державного акта на право приватної власності на землю на імя спадкодавця), землі України за основним цільовим призначенням поділяються на: 1) землі сільськогосподарського призначення; 2) землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; 4) землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 5) землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу. Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність і надаються у користування: 1) громадянам - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби; 2) громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 3) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам і загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства; 4) несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям, громадським об'єднанням та релігійним організаціям - для ведення підсобного сільського господарства. У свою чергу відповідно до ч.1 ст. 60 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент видачі державного акта на право приватної власності на землю на імя спадкодавця), колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські акціонерні товариства можуть одержувати земельні ділянки у колективну власність, користування, у тому числі в оренду. Землі, передані цим господарствам у колективну власність, поділяються на землі загального несільськогосподарського використання і землі сільськогосподарського використання. З врахуванням викладеного, в державному акті на право приватної власності на землю серії IV-ПЛ №033102 від 06.04.1999 року невірно (помилково) вказано призначення земельної ділянки - для сільськогосподарського використання. Тобто, на момент видачі даного державного акта земельна ділянка відносилась до земель сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Визнання відповідачем предявленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved