Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Представник ПАТ Банк «Траст» звернувся до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначив, що 4 липня 2012 року між сторонами нами був укладений договір № R111.0015675, за умовами якого банк надав [PERSON] споживчий кредит в розмірі 17520 гривень, який остання зобов'язалась повернути до 4 липня 2014 року на умовах, визначених договором. В наслідок неналежного виконання позичальником умов вказаного договору виникла заборгованість у розмірі 34 984,84 гривень, яку позивача просив стягнути на свою користь з відповідача, а також витрати зі сплати судового збору. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду клопотання про проведення судового засідання за відсутності сторони позивача. Від відповідача на адресу суду надійшла заява про застосування строку позовної давності до вимог позивача. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 4 липня 2012 року між ПАТ Банк «Траст» та [PERSON] був укладений договір № R111.0015675, за умовами якого банк надав а [PERSON] отримала кредит в розмірі 17520 гривень, який зобов'язалась повернути до 4 липня 2014 року на умовах, сплативши при цьому 19,99% річних та 2,29% щомісячної комісії за обслуговування кредиту (а.с. 9-21). Факт належного виконання позивачем умов вказаного договору підтверджується меморіальним ордером № Loan-14873 від 4 липня 2012 року, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 22). Відповідач не виконала належним чином умови кредитного договору із повернення суми наданого кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами та комісії за обслуговування кредиту, у зв'язку із чим згідно з розрахунком заборгованості, доданим до позовної заяви (а.с. 23) станом на 2 листопада 2017 року заборгованість за договором становить 34984,84 гривні та складається з: 10420,92 гривень - сума заборгованості за кредитом, 1083,22 гривні - прострочені відсотки за фактичне користування кредитом, 5171,19 гривень - прострочена комісія за обслуговування кредиту, 18309,51 гривень - пеня. Відповідності до ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків, належних йому. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Враховуючи викладене, позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, проте не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ст. 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Вирішуючи заяву представника відповідача про застування строків позовної давності у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, суд враховує положення п. 11 Постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зазначені роз'яснення стосуються двох самостійних підстав для відмови у позові, відмова у позові за пропуском строку звернення до суду може мати місце у разі, якщо позов доведений. Якщо ж позов, який подано з пропуском строку для звернення до суду, одночасно є і недоведеним, суд відмовляє у позові за його недоведеністю, що є самостійною підставою для відмови у позові. З урахуванням викладеного та приймаючи до уваги, що строк виконання зобов'язання за кредитним добором № R111.0015675 від 4 липня 2012 року почав свій перебіг з 4 липня 2014 року, тобто з дати коли відповідач мала у повному обсязі повернути кредит, сплативши всі належні за договором платежі, чого не було зроблено, проте до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим договором позивач звернувся 23 листопада 2017 року, тобто після трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК України, приймаючи до уваги надану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ Банку «Траст» до [PERSON] про стягнення заборгованості у повному обсязі у зв'язку з пропуском строків позовної давності. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, та приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed