Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Представник позивача адвокат [PERSON] 04.12.2018 р. звернулася до суду із даним позовом, в якому після уточнень просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України із перетинанням державного кордону України неповнолітнього [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], або інших осіб, уповноважених матір'ю неповнолітньої дитини за нотаріально посвідченою згодою в термін з 01.06.2019р. по 01.10.2020р. до Норвегії. При цьому посилалась на те, що з відповідачем перебувала у шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 20.03.2017р. Від цього шлюбу має сина, [PERSON], [INFO], місце проживання якого рішенням Ленінського районного суду м.Харкова визначено разом з матір'ю. Батько участі в утриманні та вихованні дитини не приймає. Позивачка на даний час одружилася із громадянином Норвегії [PERSON], і має намір в зазначений період тимчасово виїхати до чоловіка до Норвегії із сином. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача із проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини разом з нею до Норвегії, але відповідач такої згоди не надає. Вважає що такі дії відповідача шкодять інтересам дитини та не сприяють її подальшому та гармонічному розвитку. Позивач в судове засідання не з'явилась, була повідомлена належним чином про дату та час слухання справи. В своїй відповіді на заперечення відповідача щодо уникнення від спілкування звернула увагу на те, що відповідач дозволяв в присутності сина образи та фізичне насильство, зловживав алкоголем, багато приділяв часу компенсаторним іграм та іграм в покер-клубах, вважав, що отримання вищої освіти - це дурна справа і гроші можливо заробляти без вищої освіти. Щодо тверджень, що відповідач завжди займався вихованням дитини, зазначила, що відповідач не цікавився тим, чому син віддає перевагу, посилання на тренування у різних місцях України є брехнею, оскільки заняття з футболу відбувалось декілька разів впродовж трьох місяців. Крім того під час спілкування з сином відповідач настроював його проти матері. Щодо зауважень про навчання в Норвегії, то в додатках до позову надано документ, де зазначено що діти навчаються рідною мовою, до тих пір поки не зможуть вільно володіти норвезькою, крім того син з задоволенням вивчає англійську мову, якою вона (позивач) володіє вільно. Відповідач дійсно сплачував кошти за навчання сина в гімназії 1-й клас: за вересень, жовтень, листопад, січень березень, але надає декілька разів дубльовані квитанції. Довідка із гімназії від 16.03.2018р., надана відповідачем використовувалась при розгляді справи про встановлення місця проживання дитини. Протягом другого навчального року (2-й клас) відповідач у гімназії не з'являвся, про що є відповідна довідка. Щодо приховання місця проживання дитини, про що відповідач звертався до поліції у січні 2018р., то відповідачу було відомо місце проживання у її батьків. Заява була обумовлена її зауваженнями, що відповідач забираючи дитину зі школи приводив її додому о 21 год. голодного та без виконання домашнього завдання. Зі слів сина вони з батьком відвідували ігрові автомати та розважальні майданчики. На її зауваження, що розваги дитині потрібні, але не під час навчання, а в період вихідних, відповідачем було проігноровано з посиланням на те, що у вихідні у нього є інші справи. Будь яких перешкод у спілкуванні з дитиною вона не вчиняла, син не мав бажання спілкуватися з батьком, оскільки мав неприємні спогади про дії батька щодо неї. Відповідачем, було подано лист звернення від 02.03.2018р. в той час, як нею було подано заяву про встановлення місця проживання дитини, яке було задоволено рішенням суду. Зараз вона знаходиться у шлюбі з громадянином Норвегії, який має на праві власності будинок, має постійну роботу, виступає гарантом та бере на себе всі витрати по фінансовому забезпеченню дитини, однак її колишній чоловік безпідставно чинить перешкоди щодо тимчасового виїзду дитини за кордон, що шкодить інтересам дитини та не сприяють її подальшому всебічному та гармонійному розвитку. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та пояснила, що позивач перебувала у шлюбі, якій розірвано рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 20.03.2017р. Від цього шлюбу є дитина, яка проживає з матір'ю, місце проживання якої визначено рішенням суду. На даний час дитина навчається у гімназії. Відповідач є фізичною особою підприємцем, допомоги не надає і в провадженні суду знаходиться позов про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини. Відповідач не спілкується з дитиною, не цікавиться навчанням та її духовним розвитком. Позивачем укладено шлюб з громадянином Норвегії у 2018р. і вона бажає тимчасово виїхати з дитиною до Норвегії, де у чоловіка є будинок на праві власності. Чоловік позивача, раніше перебував у шлюбі, проживає з сином, працює, має стабільний дохід, не має судимостей, гарно характеризується поліцією, про що надано відповідні документи. Чоловік позивача добре ставиться до сина позивача і взяв на себе обов'язки перед державою фінансового утримання позивача та її дитини під час тимчасового проживання у Норвегії. Син позивача спілкується з вітчимом та його сином, між ними налаштувались дружні стосунки, вони проводили вільний час разом, під час якого вітчим приділяв увагу та турботу як своєму сину так і сину позивача. Також дитина під час відвідування Норвегії спілкувалася з іншими дітьми на побутовому англійському рівні, грала у футбол та відвідувала інші розважальні заклади. Новий чоловік намагався спілкуватися з відповідачем і також просив надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини, при цьому укласти відповідну угоду, з гарантією приїзду дитини на канікули та пропонував запрошення відповідачу до Норвегії, однак отримав відмову. Переписка щодо постійного місця проживання була між відповідачем та позивачем у 2018р. і мала інше підґрунтя, зараз йде мова лише про тимчасовий виїзд дитини. Дитина неодноразово бувала у Норвегії разом з матір'ю, яка в цей період спілкувалась з директором школи де буде навчатись дитина, відвідала нові сучасні комп'ютеризовані класи, побачила електронні дошки. Також позивачу було роз'яснено, що діти, які приїхали з інших країн, зокрема з України навчаються на рідній мові та по підручниках які використовуються в Україні. При цьому в школі є відповідні викладачі, а домашнє завдання виконується учнями у школі. Також є факультативні предмети, зокрема по вивченню історії країни звідки приїхала дитина, що також цікавило позивача і це навчання буде лише сприяти розвитку дитини. Специфіка навчання відрізняється від навчання в Україні, але всі основоположні предмети викладаються. Доки не буде тимчасового дозволу на виїзд дитини, держава не може гарантувати таке навчання. Відповідач незважаючи на неодноразові звернення позивача чинить перепони у тимчасовому виїзді за кордон, при цьому жодних вагомих аргументів не наводить. Позивач, яка гарно володіє англійською мовою, крім навчання сина у гімназії з поглибленим знанням англійської мови, додатково займається з дитиною. Посилання відповідача на постійні заняття дитини у футбольному клубі не відповідає дійсності, оскільки дитина займалась футболом на протязі 3-х місяців і відвідувала секцію декілька разів. Позивач не уникала від зустрічей з відповідачем. Відповідач спілкувався дитиною, декілька разів водив сина до секції футболу, а при виїзді на відпочинок до Азову настроював сина проти матері, про що той розповів по приїзду. Мати дитини відвідувала психолога, оскільки дитина була роздратована, не бажала спілкуватися з батьком та зазначала що батько на відпочинку настроював її проти матері. Також дитина розповіла психологу, що перебувала у Норвегії і їй там сподобалося. Зараз позивач з чоловіком спілкуються по скайпу, при цьому дитина також приймає участь у спілкуванні. Позивач повинна самостійно до 26.05.2019р. виїхати до Норвегії та надати оригінали відповідних документів, які вона надіслала в копіях до міграційної служби для тимчасового перебування в країні, в т.ч. з сином, однак в разі закінчення строку перебування в країні, міграційна служба депортує цих осіб на протязі доби. Відповідач та його представники проти задоволення позову заперечували. Відповідач в запереченнях посилався на те, що після розірвання шлюбу дитина проживає з матір'ю і будь якою іноземною мовою не володіє. Після виповнення сину п'яти років він займався вихованням сина, у 2016-2017роках записав дитину до системного розвитку «Шлях чемпіона 1» і в рамках програми виїжджав до інших міст України на учбово-тренувальні навчання. До розірвання шлюбу син отримував від нього любов та піклування, ні в чому не мав потреби, дитині дарувалися подарунки, влаштовували свята, відвідували парки та ігрові кімнати. Після переїзду [PERSON] з сином до своїх батьків він постійно переказував гроші на утримання сина. Наприкінці 2017р. позивачка від зустрічей та спілкування стала уникати, на телефонні дзвінки не відповідала, у зв'язку з чим він звертався до поліції щодо її неправомірних дій стосовно приховання місця проживання сина. Позивачка з кінця 2017р. до укладання шлюбу 10.08.2018р. займалася влаштуванням свого життя і не надавала належного догляду дитині. Він може забезпечити навчання сина в Україні без травмування його психіки. В судовому засіданні відповідач позов не визнав, зазначив, що доводи позивача про зловживання алкоголем, гри на автоматах, до якої він начебто залучав сина та насилля в родині не відповідають дійсності і нічим не підтверджені, при цьому поліція не викликалась і він до відповідальності не притягувався. В період шлюбу вони жили нормально, дитина гарно ставилась до нього. Після відпустки по догляду за дитиною позивач пішла працювати, дитина була влаштована до дитячого садка, до якого він водив дитину, а в період хвороби знаходився з нею, оскільки є підприємцем. Ними було прийняте сумісне рішення про відвідування дитиною групи вокалу, а в подальшому влаштування до однієї із самих престижних гімназій. В 2016р. [PERSON] за допомогою Інтернету почала переписуватися з громадянином [PERSON], стала цікавитись виїздом за кордон. В кінці 2016р. дитина бажала займатись футболом, що було можливо суміщувати з вокалом, однак позивач лише один раз приводила дитину на тренування. Після розірвання шлюбу у 2017р. позивач знайшла більш заможного чоловіка, при цьому не враховуючи інтереси дитини, відпочивала за кордоном без неї. Він був проти виїзду дитини за кордон з батьками позивача, але в подальшому надав усну згоду. З дитиною він їздив на Азовське море на відпочинок, а не на футбольні змагання, що було помилково зазначено у відзиві, і на відпочинку дитину проти матері не настроював. До Харкова приїжджав новий чоловік [PERSON] з сином, дитина з ними спілкувалась, а йому розповіла, що син нового чоловіка забирав у нього його іграшки. Норвежський чоловік переписувався з ним щодо виїзду дитини, будь яких пропозицій щодо приїзду на канікули дитини чи запрошення його до Норвегії не було і він зазначав, що дитина повинна проживати вдома. В травні 2017р. коли [PERSON] виїжджала, він забирав дитину, однак у нього були проблеми по роботі і він міг відправити дитину на дві доби до родичів. В кінці 2017р. [PERSON] зазначала, що хоче вихати на постійне місце проживання і що дитину він більше не побачить, у нього також була переписка з цього приводу і посилання, що він може розглянути такий виїзд було мотивовано лише необхідністю спілкування з дитиною. Після подання позову про місце проживання дитини він не приходив на засідання органу опіки та піклування і не заперечує проти такого проживання. Хресний сина проживає у Росії, а хресна переїхала до Норвегії. Також в кінці 2017р. він прохав повезти дитину до Карпат, але позивач зазначила, що це можливо тільки після поїздки до Норвегії. Він не надав таку згоду на виїзд дитини в грудні 2017р., оскільки інтереси його та позивача не співпадали. На Новий Рік [PERSON] поїхала до Норвегії, а дитина залишилась з ним. Після того, він за необхідності переїхав до батька, у якого вдома не було можливості дитині спілкуватися з матір'ю. Після цього конфлікту він дитину більше забрати не міг, у зв'язку з чим в середині січня 2018 р. викликав поліцію. Більше року він не може спілкуватися з дитиною, у зв'язку з чим звертався до органів опіки з заявою, яку не прийняли, роз'яснивши, що потрібно звертатися до суду і він через рік звернувся з позовом. Дідусь іноді бачить онука, але чиняться перепони у його спілкуванні. Його посилання у відзиві на спілкування бабусі з дитиною є загальним, підтверджує що його мати померла влітку 2014р. Яким чином заблокувалась картка позивача йому невідомо і він не мав можливості перераховувати на неї аліменти, на контакт [PERSON] не виходила, телефони заблокувала. Він відвідує батьківські збори у гімназії, часто забирав з неї дитину, разом з позивачем (по пів року кожний) проводять оплату навчання. В липні 2018р. він на день народження привіз дитині подарунок - велосипед, однак позивач з сином знаходилася на морі. Країна Норвегія - це інший менталітет, віра, клімат, що викличе стрес дитини, а при її поверненні до України - новий стрес і такий виїзд не відповідає інтересам дитини. В Україні теж можливо отримати гарну освіту, в т.ч. і в гімназії де навчається син, а що таке Європейська освіта йому невідомо. Дитина навчається на оцінку «добре», на якому рівні син та [PERSON] спілкуються англійською мовою не знає, оскільки він її не вивчав. Щодо психологічного стану дитини після відпочинку на Азові змін не було, після відвідування сином Норвегії, під час учбового процесу восени 2018р., психологічний стан йому невідомий, питань дитині щодо перебування у Норвегії він не задавав. Щодо небажання сина спілкуватися з ним, то вважає, що на дитину здійснюється тиск з боку позивача, оскільки син заявив, що він (батько) зламав йому все життя. Представник відповідача [PERSON] вважав позов не підлягаючим задоволенню та зазначив, що коли була сім'я дитина знаходилась в любові і турботі. Однак після розірвання шлюбу, на чому наполягала позивач, відносини ускладнились. Відповідач фінансово спроможний, сплачує аліменти по пошті, заборгованості по яким немає. Дитина навчається в одному з найкращих закладів освіти і виїзд до іншої держави та родини, де інша мова та релігія не є виправданим. [PERSON] не працевлаштована у Норвегії, дитина не зарахована до нового учбового закладу і немає підтверджень що такий заклад існує. У нового чоловіка позивачки є два сини, в кредиті знаходяться як будинок так і автомобіль, учасникам процесу невідомий прожитковий мінімум і ціни, а тому є ризик неможливості утримувати дружину та її сина і позивачка буде шукати іншого іноземця. Психологічних експертиз державних установ не надано, а особисте бачення нового чоловіка позивача не є соціальним опитуванням і у останнього немає будь якої відповідальності. Дитина лише деякий час перебувала в іншій родині і як склалися відносини невідомо. Після переривання освіти немає гарантії що дитина буде знов влаштована до навчального закладу у м.Харкові. Також немає підтверджень соціальної захищеності та що освіта в Норвегії краще ніж в Україні. Позивачем не представлено доказів, що є відповідні умови для проживання, оскільки не надано технічного паспорту будинку. Позивач не займається навчанням дитини та коли бажає виїхати за кордон необхідно переглянути рішення щодо місця проживання дитини з матір'ю. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, показав, що в Україні достатньо можливості отримати гарну освіту та догляд батьків, які мають рівні права. Позивач подавши позов у судові засідання не з'явилася. Про те, що позивач неодноразово зверталась до відповідача щодо виїзду дитини йому невідомо. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, який виконує функції органу опіки та піклування вважав позов підлягаючим частковому задоволенню, в частині виїзду дитини на канікули. Батьки щодо дитини мають рівні права, учбовий процес порушувати недоцільно. З практикою Верховного Суду знайомі, але виїзд на більш тривалий термін ніж канікули вважала недоцільним. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представників, перевіривши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно до копії свідоцтва про народження [NUMBER], батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 18). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 20.03.2017р., шлюб укладений 07 листопада 2009р. між [PERSON] та [PERSON] розірвано, прізвища сторін після розірвання шлюбу: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру цивільного стану громадян про шлюб від 07.03.2018р. (а.с. 13,14) Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.08.2018р. позов [PERSON] задоволено. Визначене місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], надавши їй дозвіл на реєстрацію дитини за вказаною адресою без письмової згоди батька - [PERSON] (а.с. 15-17) Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім'ї) та довідки про реєстрацію місця проживання особи Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 16.10.2018р. та від 10.09.2018р. за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]., [PERSON], [INFO] зареєстрований з 10.09.2018р. (а.с.20,21). За довідками ТОВ «Прана-Фарм» від 23.03.2018р. за №72 та від 16.10.2018р. №232 [PERSON] з 08.06.2015р. по 26.06.2018р. працювала на посаді завідувача аптеки, де характеризувалася задовільно, і її дохід за період з березня 2017р. по лютий 2018р. склав 50445,00 грн. (а.с.22,23,25) Відповідно довідки Харківської гімназії №46 ім.М.В. Ломоносова Харківської міської ради від 16.03.2018р. №528 [PERSON], [INFO] навчається в 1-Д класі. [PERSON], батько [PERSON], бере участь у навчанні та вихованні дитини, відвідує батьківські збори, спілкується з класним керівником. (а.с.128) За довідкою Харківської гімназії №46 ім.М.В. Ломоносова Харківської міської ради від 28.11.2017р. №1885 та від 17.10.2018р. за № 1336 [PERSON], [INFO] навчається в 2-Д класі, дитина товариська, відкрита, добра і активна, дисциплінована, чемна, завжди охайно виглядає, має все необхідне для навчання. Мати [PERSON] - [PERSON] бере участь у навчанні і вихованні дитини, відвідує батьківські збори, спілкується з класним керівником, є активним помічником дитини в навчанні, завжди цікавиться учбовими досягненнями сина, приводить і забирає дитину зі школи. У період з 01.09.2018р. батько дитини не звертався з усними чи письмовими запитами щодо надання інформації про поведінку, успіхи в навчанні, не цікавився фізичним та духовним розвитком [PERSON]. У закладі запроваджені платні освітні послуги: 2017/2018 н.р. - 4 години на тиждень; 2018/2019 н.р. - 3 години на тиждень, також існує ХРБО «Натхнення» з щомісячними добровільними внесками у розмірі 150 грн. (а.с.24,27) Згідно виписки з історії розвитку дитини та Центру первинної допомоги ХМДКЛ №19 [PERSON], [INFO] з грудня 2016р. спостерігається в ХМДКЛ №19. Під час нагляду дитина з матір'ю двічі зверталися до дитячої поліклініки з приводу респіраторного захворювання. Догляд за дитиною проводиться матір'ю, яка рекомендації лікаря виконує. Батько дитини жодного разу по питанню про стан здоров'я дитини не звертався. За декларацією про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу №0000-7МА2-3ХК6 від 05.06.2018р. законний представник пацієнта [PERSON], [INFO] є [PERSON] (а.с.27,28,32) [PERSON] письмово зверталась до [PERSON] щодо надання нотаріальної згоди про перетинання кордону дитиною [PERSON] до Норвегії з 01.02.2019р. по 01.08.2020р., оскільки вона уклала шлюб з громадянином Норвегії, де створені всі комфортні умови для проживання та навчання дитини. (а.с.33,34) Як вбачається з акту обстеження умов проживання, на підставі запиту ДССД 23.03.2018р. проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS], яка належить бабусі дитини [PERSON] - двокімнатної ізольованої квартири, з усіма зручностями, сучасним ремонтом, облаштованою меблями та побутовою технікою. Дитина займає кімнату разом з матір'ю, в наявності окреме ліжко, місце для навчання та зберігання речей. В квартирі проживають [PERSON], [INFO] - мати, [PERSON], [INFO] - син, [PERSON], [INFO] - тітка, [PERSON], [INFO] - дочка [PERSON], [PERSON], [INFO] - бабуся, зареєстрована, але не проживає. [PERSON] навчається у 1 класі Харківської гімназії №46, мати офіційно працює завідувачем аптеки №41 ТОВ «Прана-Фарм». Доглядом за [PERSON] допомагає тітка [PERSON] Матір'ю створені належні умови для проживання та розвитку малолітнього сина. (а.с.35) Згідно до свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 10.08.2018р.,місце Коуна Трогстал,місце і дата видачі свідоцтва: Осло, 07.09.2018р. (а.с. 53) [PERSON], номер соціального страхування [NUMBER], працює в «ІСС Фасіліті Сервісез » з 26.01.2010 р. консультантом з якості обслуговування повний робочий день, і в період з січня по вереснь 2018р. його чиста заробітна плата склала 490 466,18 норвежських крон, зокрема за вересень 2018р. дохід (чиста заробітна плата) склала - 54 060,36 норвезьких крон. За випискою з земельного кадастру від 07.09.2018р. будинок сімейного типу (спільна власність 95/190), розташований за адресою [ADDRESS], знаходиться в іпотеці. Частина будинку, яка належить сім'ї [PERSON]/[PERSON] і заселена виключно нею, має площу 103 м.кв., 3 спальні, 2 ванні кімнати, вітальню та кухню, на додаток до комори і коридорів. (а.с.55,58,74) Згідно довідки про місце проживання, [PERSON], [INFO] та [PERSON] Ек, [INFO] зареєстровані та проживають за адресою [ADDRESS]. Батьками [PERSON] та [PERSON]. За інформацією про сімейні стосунки та спосіб життя сім'ї [PERSON]/[PERSON] від 18.11.2018р. [PERSON] має від попереднього шлюбу двох дітей [PERSON] [INFO]., який проживає з ним та [PERSON]-[INFO]., який проживає з матір'ю (а 40% з батьком [PERSON]) за добросовісною згодою. Маріус хороший старший брат, який дбає про [PERSON] та [PERSON] і є для нього хорошим взірцем. [PERSON] та [PERSON] одного віку і ходитимуть до однієї школи, мають добрі стосунки і сприймають один одного як брати. На думку [PERSON] важливо ставитись до всіх дітей однаково. (а.с.66,67,68,70) [PERSON] отримано дозвіл на проживання у Норвегії, остання дозволена дата в'їзду - 26 травня 2019р. (а.с.64,65) [PERSON], який згідно довідки начальника поліції поліцейського округу Фіннмарк, Норвегія від 05.11.2018р. не має судимостей, надав до Управління імміграції Норвегії гарантії, взявши на себе зобов'язання щодо фінансової відповідальності за заявника [PERSON], зокрема всі витрати на повернення заявника додому (в т.ч. на охорону до 3-х осіб), якщо йому буде надано тимчасову посвідку на проживання чинну протягом року, або меншого строку, без права на продовження. При цьому надав документацію про розмір його доходів. (а.с.72-74, 77,78) Згідно практичної інформації від державних органів проект «Новоприбулі в Норвегіїї» учні початкової/середньої і старшої школи мають право на проходження спеціального навчання норвезькою мовою,навчання своєю рідною мовою або навчання двома мовами шкільним предметам,якщо у таких учнів немає достатніх знань норвезької мови. Усі діти,які перебувають у Норвегії протягом періоду понад трьох місяців,мають право і повинні ходити до школи. Вся початкова,середня освіта є безкоштовною. Учні 1-4 класів мають право безкоштовно відвідувати групу допомоги з виконання домашньої роботи. Таке відвідування здійснюється на добровільних началах. Згідно інформації про місцеву школу »Шенхеуг сколе» з посиланням на сайт,це школа сучасна,яка була відкрита у вересні 2017 року, вона має найкращі умови з сучасними їдальнями, класами для навчання, облаштованими великими електронними інтерактивними дошками та всіма іншими сучасними засобами, якими має бути забезпечений сучасний навчальний процес. (а.с.60-63) [PERSON] є фізичною особою підприємцем, взятий на облік як платник єдиного внеску 27.02.2018р. (а.с.29-31) Згідно до доданих копій квитанцій та платіжних доручень [PERSON] нерегулярно перераховував [PERSON] кошти без зазначення платежу у розмірі від 200 до 1000 грн., а також на відділ освіти адміністрації Слобідського району у розмірі від 262 грн.20 коп. до 710 грн. і благодійної організації «Натхнення» у розмірі 300 грн. за сплату навчання сина за період 2017-2018р. (а.с.109-126) За договором №27/16 щодо надання послуг навчання за системою раннього розвитку «Шлях чемпіона 1» між ФОП [PERSON] і [PERSON], який є батьком [PERSON] з дитиною з 24.11.2016р. по 24.11.2017 р. проводилися футбольні розвиваючи зайняття, учбово-тренувальні зайняття, атестаційні футбольні зайняття, міні уроки англійської мови, тощо. В рамках футбольних матчів [PERSON] з сином [PERSON] з 13.08.2017р. по 19.08.2017р. знаходилися в місті Мелітополь. (а.с.130-143) На заперечення позивача, відповідач в ході судового розгляду зазначив, що з 13.08.2017р. по 19.08.2017 р. він знаходився з сином на морі в місті Мелітополь, а не на футбольному матчі. [PERSON] звертався до Холодногірського ВП ГУНП в Х/О, який 26.01.2018р. направив відповідь щодо відсутності достатніх обставин вчинення кримінального правопорушення. Під час перевірки за фактами викладеними в заяві з громадянкою [PERSON] проведено профілактичну бесіду, про вирішення спірних питань мирним шляхом або через суд. Також [PERSON] 03.03.2018р. звертався до [PERSON] щодо участі у вихованні дитини. (а.с.127,129) Судом встановлено, що дитина на даний час проживає разом з позивачем, що не заперечували сторони. Станом на день винесення рішення у справі, відповідачем не надано дозволу на виїзд дитини за кордон з посиланням на наявність спору щодо можливого неповернення дитини, відсутності доказів про можливість влаштування дитини до навчального закладу та отримання відповідної освіти на належному рівні, в т.ч. на українській мові, можливості утримання дитини та позивача її чоловіком, відповідних умов для проживання, комфортного знаходження в іншій родині та відсутність психологічних експертиз державних установ щодо чоловіка позивача. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно з ч.ч.1,2,3 ст.12 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1,3 ст.13, ч.1 ст.49 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Сторонни користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ст. 76, ч.1,2,3 ст.77,79,80 ЦПК України: Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.1,5,6 ст.81, ст.89 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989р. яка ратифікована Верховною Радою України 27.09.1991р. передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за нею за законом. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959р. дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) із змінами, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Враховуючи положення зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивачем при подачі позову визначено чітко країну , куди має поїхати із дитиною та відповідний період. В ході розгляду справи представник позивача зазначав, що позивач звертався до відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон з визначенням країни та періоду часу, але відповідач як до подачі позову, так і в ході судового розгляду категорично заперечував. Виїзд дитини без згоди батька можливий, в даному випадку на підставі рішення суду. Судом не приймаються доводи відповідача щодо наявності підстав вважати, що дитина може залишитись за межами країни та те, що надання такого дозволу будуть порушуватись його права, як батька, оскільки будь-яких доказів таких порушень суду не надано, надання дозволу на виїзд дитини за кордон до Норвегії з визначенням певного періоду часу, жодним чином не вплине на права відповідача. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач діє в інтересах свого неповнолітнього сина, виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер. Щодо посилань батька щодо неможливості забезпеченості участі у вихованні батьком дитини, то у відповідності до ст.16-1 Закону України «Про охорону дитинства» та положень Конвенції про контакт з дітьми, батько не позбавлений можливості брати таку участь під час проживання дитини за кордоном. Європейський суд з прав людини зауважує, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У статті 10 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. Згідно статті 4 Конвенції про контакт з дітьми (№ ETS N 192) дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлено, що відповідач безпідставно не надає тимчасового дозволу на виїзд за кордон за межі України свого сина [PERSON], [INFO] до Норвегії разом з матір'ю [PERSON]. Враховуючи те, що шлюб між позивачем та відповідачем розірваний два роки тому, рішенням суду визначено місце проживання дитини разом з матір'ю, сторони проживають окремо та між ними є спір, в цілях якнайкращого забезпечення інтересів дитини, з урахуванням часу повернення в Україну, та відповідного часу для підготовки і влаштування дитини до навчального закладу, суд вважає за можливе задовольнити позов частково і надати дозвіл особі, яка не досягла 16 річного віку на тимчасовий виїзд за межі України - [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON], або інших осіб, уповноважених матір'ю неповнолітнього за нотаріально посвідченою згодою, без згоди та супроводу батька [PERSON] до Норвегії у період з 01 червня 2019 р. по 01.08.2020р. Що відповідає позиції Верховного Суду викладеній в постановах від 23 травня 2018р. по справі №463/1323/16-ц, провадження №61-2471св18 та 26 вересня 2018р. по справі №274/4075/16-ц, провадження №61-4764св18, від 08 серпня 2018р. справа №700\\413\\17, провадження №61-13085св18, у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справа №712/10623/17. Відповідно до ст.140 ЦПК України судові витрати понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] у розмірі 711 грн. 85 коп. На підставі вищевикладеного

Outcome: partial