Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Представник ПАТ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором кредиту в сумі 620221,02 грн., а також суми судових витрат в розмірі 9303,32 грн. В позові представником позивача зазначено, що 27.04.2006 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №ZPBGAU19090022 згідно з яким банком надано кредит відповідачу в розмірі 109376,00 грн. Відповідач зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. В порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого за ним станом на 22.01.2016 року утворилась заборгованість в сумі 620221,02 грн., яка складається з: 72256,79 грн. заборгованість за кредитом; 44933,79 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 8534,75 грн. заборгованість з комісії за користування кредитом, 494495,69 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про слухання справи повідомлена належним чином. Представник відповідчача адвокат Дон В.О., проти задоволення позову заперечував з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, про що надав письмову заяву. Вислухавши учасників провадження, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з копії договору №ZPBGAU19090022 від 27.04.2006 року, укладеного між сторонами по справі, відповідачем отримано кредит розмірі 109376,00 грн. Факт укладення договору сторонами не оспорюється. У зв`язку з невиконанням відповідачем [PERSON] умов кредитного договору, заборгованість по кредиту, заборгованість по процентам за користування кредитом, по комісії та пені становить 620221,02 грн., про що позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитним договором. Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким виконанням щодо кредитних правовідношень є повернення кредитних ресурсів та сплата відсотків за їх використання з дотриманням визначених законодавством або договором умов, якими по відношенню до кредитних договорів є повернення, строковість, платність. Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором ZPBGAU19090022 від 27.04.2006 року, заборгованість позивачем стягується з серпня місяця 2008 року. Згідно того ж розрахунку, останній платіж відповідачем [PERSON] здійснено в серпні 2008 року. З позовом до суду позивач звернувся 24 лютого 2016 року, який надійшов до суду 03 березня 2016 року. Тобто, на момент звернення до суду з позовом минуло 7,5 років з дати останнього платежу, що значно перевищує строк позовної давності, про що заявлено представником відповідача в заяві про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Представник позивача посилається, на платіж на суму 110 000,00 гривень, здійснений 20 листопада 2015 року, як доказ здіснення останнього платежу відповідачем. Так, матеріалами справи, і поясненнями представника позивача підтверджено, що даний платіж надійшов від реалізації транспортного засобу співробітниками позивача ПАТ «ПРИВАТБАНК», а не особисто відповідачем [PERSON] . Представником відповідача в судовому засіданні пояснено, що відповідач [PERSON] відповідно надала згоду на реалізацію заставного майна, але в подальших діях щодо реалізації майна, участі не приймала. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права. Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; 6) застосовується лише за ініціативою сторони спору. Застосування позовної давності в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) забезпечує в національній системі права виконання принципу верховенства права, складовою частиною якого є правова визначеність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ для того, щоб те або інше обмеження права на суд (в тому числі лімітування цього права часовими рамками) вважалося виправданим, мають бути додержані такі умови: 1) обмеження не повинно перешкоджати доступу до суду в такий спосіб чи такою мірою, що б зводити нанівець саму сутність цього права; 2) таке обмеження повинно мати легітимну мету; 3) має бути забезпечене належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та поставленою метою (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» за заявами № 22083/93, 22095/93; пункт 31 рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) за заявою № 23805/94, пункт 75 рішення від 07 грудня 2010 року у справі «Seal v. The United Kingdom» за заявою № 50330/07), а саме: - строк позовної давності не повинен бути очевидно й надмірно коротким (unduly short) (пункт 76 рішення від 18 березня 2008 року у справі «Dacia S.R.L. v/ Moldova» за заявою № 3052/04); - застосування позовної давності має бути передбачуваним (пункт 76 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Lelas v. Croatia» за заявою №55555/08); - механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також мусить корелюватися із суб`єктивним фактором, а саме обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 52 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Phinikaridou v. Cyprus» за заявою № 23890/02). Для спірних відносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, суд вважає, що позивачу ПАТ «ПРИВАТБАНК» про порушення строку виконання зобов`язання стало відомо у вересні 2008 року, та до суду позивач звернувся з порушенням такого строку, що є самостійною підставою для відмови в задоволені позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed