Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Представник позивача [PERSON] в інтересах [PERSON] звернувся до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 26 травня 2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики, на підтвердження якого останній видав розписку, в якій вказав: «розписка дана мною в тому, що я отримав в [PERSON], проживаючого в [ADDRESS], 35,0 (тридцять п'ять) тис. дол. USA, які зобов'язуюся повернути до 26 травня 2017 року. Розписка підписана власноручно відповідачем. На усні неодноразові звернення та телефонні дзвінки відповідач не відповідає, кошти до цього часу не повернуті, а тому просить стягнути з відповідача 910000,00 грн. та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином судовою повісткою в порядку ст. 74 ЦПК України. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Відповідач в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого йому судового провадження. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 26 травня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до якого останній взяв у борг 35000,00 доларів США. На підтвердження одержання вказаної суми [PERSON] надав розписку від 26.05.2016 р., у якій зазначив, що він отримав у [PERSON] 35000,00 доларів США, які зобов'язувався повернути до 26 травня 2017 року (а.с.6). Сторонами не надано жодного доказу, що волевиявлення [PERSON] при наданні ним розписки не було вільним і не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Так, Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 р. зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана позивачем, як доказ укладеного договору, письмова розписка свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ, який вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем. Предметом договору позики у справі є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно вимог ч.2 ст. 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до вимог ч.2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З врахуванням вимог ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» суд вважає, що слід задовольнити вимогу позивача про стягнення боргу в гривневому еквіваленті. Згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют Національного банку України на 13 червня 2017 року становив 2607,0702 грн. за 100 доларів США (а.с.7). Беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає позовні вимоги законними та обґрунтованими, та приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у розмірі 910000 грн., оскільки матеріали справи не містять підтвердження щодо повернення грошових коштів за договором позики у строк, визначений договором. Судові витрати підлягають розподілу згідно вимог ст. 88 ЦПК України

Outcome: approved