Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Представник позивача за довіреністю в інтересах позивача 24.07.2018 звернувся до суду, згідно із уточненою 14.11.2018 позовною заявою просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за житлово-комунальні послуги у сумі 11\~712,54 гривень та судовий збір у сумі 1\~762,00 гривні. За змістом позовної заяви, 14.06.2018 ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя відмовлено у видачі судового наказу про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. У липні 1984 року відповідач [PERSON] прийнята на роботу до військової частини [NUMBER] . У січні 1996 року [PERSON] надано житлову площу в гуртожитку військової частини [NUMBER] в кімнаті [ADDRESS] , який перебуває на балансі ДП «ЗДАРЗ «МіГремонт». З 01.08.1997 трудові правовідносини між [PERSON] та в/ч [NUMBER] розірвані на підставі ст. 38 КЗпП України. [PERSON] та члени її сім`ї син [PERSON] , співмешканець [PERSON] , що має пільги по сплаті за житлово-комунальні послуги, як учасник бойових дій - залишились проживати в кімнаті [ADDRESS] . Вказані мешканці гуртожитку користуються комунальними послугами, але за їх надання не сплачують. За період з січня 2016 року по жовтень 2018 року включно заборгованість становить 11\~712,54 гривень. З підстав, передбачених ст.ст. 66-68 ЖК України, ст. 526 ЦК України позивач, який є правонаступником військових частин [NUMBER] та [NUMBER] , просить задовольнити позов, оскільки вимоги про добровільну сплату наявної заборгованості в позасудовому порядку залишені відповідачами без задоволення. Ухвалою судді від 30.08.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строки для подання заяв по суті справи. Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи 28.02.2019 ухвалою суду від 28.02.2019 справу прийнято до провадження суду під головуванням судді Зарютіна П.В., визначено дату, час і місце проведення судового засідання. Інших процесуальних дій у справі судом вчинено не було. Відповідач [PERSON] скористалась своїм правом, передбаченим ч.1 ст. 191, ч.1 ст. 278 ЦПК України, подала до матеріалів справи відзив на позовну заяву, згідно з яким просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування зазначає, що в порушення п.2 ч.1 ст. 7, п.3 ч.2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», її не повідомлено у відповідь на численні звернення до позивача про тарифи, за якими здійснюється нарахування платежів за надані житлово-комунальні послуги. При цьому, визнає, що проживає з січня 1996 року на підставі ордеру на житлову площу №16 від 25.12.1995, разом із сином [PERSON] та співмешканцем [PERSON] в кімнаті [ADDRESS] . Зауважуває, що відомості щодо розподілу нарахованих сум за періодами та видами нарахувань у квитанціях, що надходять до неї, не зазначені. Наголошує на наявності пільг по сплаті житлово-комунальних послуг у [PERSON] , як учасника бойових дій, та на розбіжностях у адресах житлового помешкання (номері будинку), в якому [PERSON] та члени її сім`ї мешкають. Відповідач [PERSON] відзиву до справи не подавав. Згідно з ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 179 ЦПК України 30.01.2019 позивач подав до справи відповідь на відзив. За змістом відповіді твердження відповідачки про неодноразові звернення до позивача з вимогою надати інформацію про нараховану плату за житлово-комунальні послуги не відповідає дійсності, що видно з журналу реєстрації пропозицій, заяв і скарг громадян. Наголошує, що заява [PERSON] щодо проведення перерахунку заборгованості, з урахуванням пільг її співмешканця, задоволена. Інших скарг до підприємства не надходило. На спростування відзиву позивач також зазначає про надіслання відповідачці листа від 22.01.2018 з вимогою сплати заборгованості за надані послуги. Від підпису про отримання листа відповідачка відмовилась. Також, до матеріалів справи 21.02.2019 на підставі ст.ст. 178, 180 ЦПК України [PERSON] подала заперечення, що аналогічні за змістом раніше поданому відзиву. Просить врахувати норму ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щодо наявності пільг [PERSON] по сплаті за користування житлом та комунальними послугами. Із посиланням на зміст ст. 19 Конституції України, як норми прямої дії, [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову. Сторони, за виключенням відповідача [PERSON] , який не явився, в судовому засіданні підтримали свої доводи, викладені у заявах по суті справи, адресованих суду. Як передбачено ч.1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розглянувши позовну заяву, вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [INFO] , її син [PERSON] , [INFO] , а також співмешканець [PERSON] , [INFO] , мешкають у кімнаті [ADDRESS] . [PERSON] працювала на ДП «Запорізький державний авіаційний ремонтний завод «МіГремонт» (раніше військова частина [NUMBER] ) з 23.07.1984 електромонтажником літальних апаратів 1 розряду Цеху №1 (прийнята на роботу на підставі наказу військової частини [NUMBER] по стройовій частині від 23.07.1984 №222) по 01.08.1997 (на підставі наказу військової частини [NUMBER] по стройовій частині від 01.08.1997 №140 звільнена з посади чергової гуртожитку), що підтверджено довідкою позивача №47 від 23.01.2018 (а.с.6). За змістом вказаної довідки на підставі директиви МО України від 01.07.1997 №115/1/0200 військова частина [NUMBER] перейменована у військову частину [NUMBER] , а на підставі директиви МО України від 07.12.2004 №Д312/1/028 військова частина [NUMBER] перейменована на ДП міністерства оборони України «Запорізький державний авіаційний ремонтний завод «МіГремонт». Згідно з наказом Державного концерну «Укроборонпром» від 22.02.2012 №83 найменування змінено на ДП «Запорізький державний авіаційний ремонтний завод «МіГремонт». Тобто, позивач є правонаступником військової частини [NUMBER] . Відповідно до ордеру військової частини [NUMBER] на житлову площу у гуртожитку №16 [PERSON] надано право на зайняття із сім`єю з 1 особи житлової площі у гуртожитку [ADDRESS] , розміром 25 кв.м., у м. Запоріжжі. Ордер виданий на підставі спільного рішення адміністрації військової частини, профспілкового комітету військової частини від 25.12.1995 (а.с.7). З даних ордеру ДП «Запорізький державний авіаційний ремонтний завод «МіГремонт» на житлову площу у гуртожитку №46 [PERSON] надано право на зайняття із сім`єю житлової площі у гуртожитку [ADDRESS] . Ордер виданий на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства від 29.09.2015 (а.с.8). Гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS] перебуває на балансі позивача, як об`єкт житлового фонду, що підтверджено відомостями про нерухоме державне майно форми 2-б(д) Міністерства оборони України (станом на 01.04.2018, а.с.20). Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.02.2004, виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради, об`єкт із інв.№0031 літ А-4, розташований за адресою: [ADDRESS] , є власністю Держави в особі Верховної Ради України на підставі рішення Виконавчого комітету ЗМР від 26.12.2003 №437/4 (а.с.39). Реєстрація права власності здійснена 03.02.2004, номер запису 5014 в книзі 16 (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий ОП ЗМБТІ за №2736527 від 04.02.2004 - а.с.40). Відповідачами не заперечується зайняття вказаної житлової площі у гуртожитку, факт постійного проживання у кімнаті №35 гуртожитку та користування житлово-комунальними послугами, тому ці обставини на підставі ч.1 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] від 22.02.1996 [PERSON] має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, безтерміново. За довідкою до акта огляду МСЕК АВ №0304665 від 08.07.2015 йому встановлено інвалідність І групи «Б» безстроково (а.с.80). Згідно з відомістю нарахувань та сплати за гуртожиток за період з 01.01.2016 по 31.10.2018, заборгованість відповідачів за надані житлово-комунальні послуги (утримання гуртожитку, холодне гаряче водопостачання, водовідведення, постачання електричної енергії, газ) станом на 01.11.2018 складає 11\~712,54 гривень. З відомості видно врахування пільг [PERSON] протягом усього вказаного періоду користування гуртожитком. Позивач листом від 22.01.2018 (а.с.19) звертався до відповідача-1 із вимогою про добровільну сплату заборгованості за надані житлово-комунальні послуги. Задовольняючи позов у повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Відповідно до ст. 6 Житлового кодексу жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. За змістом ст. ст. 67, 68 Житлового кодексу, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Так, нормою ст. 5 вказаного закону визначено перелік послуг, що відносяться до житлово-комунальних. Цей перелік повністю узгоджується із відомістю нарахувань, наданою позивачем. П.5 ч.2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовано, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Крім того, статтею 9 вказаного нормативно-правового акту передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Згідно із наведеним вище розрахунком підтверджено наявність заборгованості за відповідачами у сумі 11\~712,54 гривень, яка в порушення зазначених норм законодавства не сплачена за надані житлово-комунальні послуги у встановлені строки, відповідно, підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку за змістом ст.ст. 541, 543 ЦК України, а також ст. 266 ЦПК України. За нормою ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Договір між сторонами щодо надання послуг не укладений, втім, це не позбавляє відповідачів обов`язку сплачувати за утримання гуртожитку та житлово-комунальні послуги. Доводи відповідача [PERSON] про відсутність розрахунків позивача щодо тарифів, які використовуються для нарахування платежів по сплаті за надані послуги, не спростовують висновків суду, бо з відомості нарахувань та сплати за гуртожиток видно порядок розрахунку за кожний календарний місяць, із зазначенням сум за кожний різновид наданих послуг. При цьому, суду не було надано доказів порушення з боку позивача норм п.2 ч.1 ст. 7, п.3 ч.2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», як на це посилалась відповідач у відзиві. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підтверджені й доведені в повному обсязі належними та допустимими письмовими доказами. Виходячи з вищевикладених обставин та норм чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідачів порівну слід стягнути судовий збір, сплачений позивачем, у сумі 1762,00 гривень (платіжне доручення від 23.05.2018).

Outcome: approved