Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з даним позовом, вказуючи, що 15.02.2016 року між сторонами укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання кредитних карт б/н, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 12463,79 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов`язався погашати заборгованість у період з 1 по 25 число кожного місяця та підтвердив свою згоду з тим, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими позивачем Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами складають кредитний договір, що підтверджено підписом у заяві. У зв`язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 17.09.2019 року утворилася заборгованість в сумі 25120,76, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 6355,86 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом в сумі 2021,55 грн.; заборгованості за пенею та комісією в сумі 8643,82 грн.; штрафу в розмірі 8099,53 грн відповідно до п.п.2.2 Генеральної угоди, яку просив стягнути з відповідача на користь позивача, а також судовий збір 1921 грн. Ухвалою від 24.10.2019 року було відкрито провадження у справі, задоволено клопотання представника позивача про розгляд справи в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Заочним рішенням суду від 01.04.2020 року задоволено позовні вимоги у повному обсязі . Ухвалою суду від 29.07.2020 року заочне рішення скасоване на підставі заяви відповідача, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, до позовної заяви додано його заяву про розгляд справи без його участі, в якій він вказав, що позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, з урахуванням зазначених у заяві про перегляд заочного рішення обставин. У заяві про перегляд заочного рішення він вказав, що позовні вимоги визнає частково: в частині заборгованості з тіла кредиту в сумі 4063,79 грн та заборгованість за процентами в межах дії кредитного договору, тобто, за період з 15.02.2016 р. по 28.02.2017 р. Вимоги про стягнення процентів, нарахованих поза межами дії кредитного договору не визнає, оскільки їх нарахування суперечить вимогам ст.1048, 1054 ЦК України; заборгованість з пені та комісії не визнає, оскільки її заява позичальника, додана до позову, як і Генеральна угода не містять положень про їх застосування. Зазначена у позові сума штрафу не відповідає сумі штрафу, вказаного у Генеральній угоді. Умови та правила надання банківських послуг в тій редакції, яка додана до позовної заяви, вона не підписувала під час укладення Генеральної угоди та не була ознайомлена з їх змістом, тому вважає, що вони не можуть бути враховані судом як доказ узгодження положень про штраф, пеню та комісію. Також, у зв`язку з тим, що на час укладення Генеральної угоди та до 12.05.2020 року вона була зареєстрована та мешкала у м.Волновасі Донецької області, просила відмовити у повному обсязі у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені та штрафів на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким встановлено заборону нараховувати пеню та штрафи на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 з населених пунктів, де проводилася антитерористична операція. Представником позивача було надано відповідь на відзив, в якому він зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, перевіривши відповідність обставин, на яких вони ґрунтуються, нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов відповідних висновків про часткове задоволення позову з таких підстав. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно ст.79, 80 ЦПК України, докази мають бути достовірними та достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно зі статтею 526, 529 ЦК У країни, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 530 ЦК України встановлено: якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події Порушенням зобов`язання, згідно ст.610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Ст. 625 ЦК України передбачає обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. За вимогами ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно з ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст.1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно вимог ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Судом встановлено, що відповідно до укладеної між сторонами Генеральної угоди від 15.02.2016 р, заборгованість відповідача за кредитним договором № SAMDN52000070985786 від 04.12.2012 року було реструктуризовано. За встановленими п. 2.1 Генеральної угоди умовами банк надав позичальнику терміновий кредит в сумі 12463,80 грн. на строк 12 місяців (з 15.02.2016 року по 28.02.2017 року) у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із зобов`язанням сплачувати заборгованість за кредитним договором щомісячними платежами з 1 по 25 число кожного місяця в сумі 1095,77 грн. та 10 процентів річних, нарахованих на суму залишку заборгованості за кредитом. Пунктом 2.2 Генеральної угоди встановлено, що у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань, передбачених цією Генеральною угодою понад 31 днів, позичальник сплачує банку штраф у розмірі 11 987, 25 грн. Пунктом 2.5 Генеральної Угоди передбачено, що відповідач зобов`язався повернути суму кредиту, процентів та винагороди відповідно до умов Генеральної угоди та Умов та правил надання банківських послуг. Пунктом 2.8 Генеральної угоди встановлено, що у разі порушення зобов`язань з погашення кредиту, позивальник сплачує банку пеню , розмір якої вказаний в умовах та правилах. Відповідач погодилася, що Генеральна угода разом із запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами складають між ними кредитний договір. З умовами укладеної угоди відповідач був ознайомлений, угода ним підписана, дата останнього погашення заборгованості має бути здійснена не пізніше 28.02.2017 року. ( а.с.6) Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача за кредитом складається з заборгованості за кредитом в сумі 6355, 86 грн, заборгованості за процентами - 2021,55 грн, комісії, в тому числі нарахована комісії в сумі 8643,82 грн; штрафу відповідно до п.п.2..2. Генеральної угоди- 8099,53 грн, що разом складає 25 120,76 грн., останній платіж здійснено відповідачем 25.11.2016 р. (а.с.4) З наданих позивачем Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що вони не містять підпису відповідача, сама вона не визнала, що підписувала угоду саме на таких умовах та була ознайомлена саме з такими умовами позивача, тому суд не вважає їх складовою Генеральної угоди та не приймає до уваги встановлені в них умови, що відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), що за змістом ч.1 ст.634 ЦК України - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тому позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без підтвердження того, що відповідач був ознайомлений з конкретними запропонованими позивачем Умовами та правилами банківських послуг, надані позивачем Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки не були підписані відповідачем, тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Крім того, зазначив, що якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, тому, враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. У відзиві на позов відповідач зазначила, що визнає позов в частині стягнення основного боргу за кредитним договором в сумі 4063,79 грн, згідно зробленого нею контррозрахунку, однак, подавши заяву із вказівкою про надання такого розрахунку, фактично його не надала. Згідно вимог ч.1,3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності із встановленим ст.13 ЦПК України принципом диспозитивності цивільного процесу, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи, що відповідачем не спростовано розміру нарахованої позивачем заборгованості в сумі 6355, 86 грн, кредитні кошти відповідачем не повернуті, тому, з урахуванням позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 6355,86 грн такими, що підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом зазначає, що Генеральною угодою визначено розмір процентної ставки 10 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач здійснив розрахунок заборгованості за процентами за період з 15.02.2016 по 17.09.2019 року. Відповідач визнала позов в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованими саме в межах строку дії договору. У постанові від 28.03.2018 року у справі 444/9519/12 Верховний Суд зазначив, що за змістом статті 526, ч.1 ст.530, ст.610 та ч.1 ст.612 ЦК України, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до ч.1 ст.1048 та ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Враховуючи позицію Верховного Суду, вимоги ст.1048, 1049 ЦК України, суд вважає, що з урахуванням терміну здійснення останнього платежу 25.11.2016 року, з відповідача підлягає стягненню заборгованість за процентами за користування кредитними коштами в межах строку дії кредитного договору, в сумі 132,79 грн ( 3,53 грн+48,57 грн+1,44 грн+43,37 грн+35,88 грн). Стосовно позовних вимог про стягнення пені та комісії суд зазначає, що відповідно до п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Зі змісту Генеральної угоди встановлено, що вона містить положення про нарахування у разі порушення позичальником зобов`язань пені у розмірі, визначеному Умовами та правилами надання банківських послуг, які суд не приймає до уваги як складову Генеральної угоди, що свідчить про те, що угодою не визначено її розміру та не встановлено умов про нарахування комісії, тому суд вважає позовні вимоги в цій частині необґрунтованими. Також, суд вважає необґрунтованими й вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу в сумі 8099, 53 грн, оскільки п.2.2 Генеральної угоди, на який посилається позивач, містить умови про нарахування у випадку прострочення зобов`язання штрафу в іншому розмірі - в сумі 11 987,25 грн, тобто, доказів узгодження сторонами штрафу в розмірі 8099,53 грн матеріали справи не містять. Таким чином, з матеріалів справи судом не було встановлено належних та допустимих доказів узгодження сторонами умов угоди про застосування пені, комісії та штрафу у вказаних позивачем розмірах, тому суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та комісії в сумі 8643,82 грн та штрафу в розмірі 8099,53 грн. необхідно відмовити. Крім того, слід зазначити, що 14 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», статтею 2 якого забороняється на час проведення антитерористичної операції нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р до зазначених населених пунктів належить й м.Волноваха Донецької області. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 1079-р. Розпорядженням КМУ від 02.12.2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визначення такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до якого включено й м.Волноваху Донецької області. Оскільки з часу укладення Генеральної угоди до 12.05.2020 р. відповідач була зареєстрована та проживала у м.Волновасі Донецької області, тому відповідно до вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» позивач не мав права нараховувати йому пеню та штраф, а нараховані - скасувати, тому суд вважає, що зазначене, також, свідчить про те, що вимоги про стягнення пені та штрафу задоволенню не підлягають. Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором у розмірі 6355, 86 грн та заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 132,79 грн, в іншій частині позов задоволенню не підлягає. На підставі ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір пропорційно до суми задоволених позовних вимог в розмірі 496,19 грн.. На підставі викладеного і

Outcome: partial