Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] 17.01.2014 року з позовною заявою до Селидівської територіальної громади про визначення часток, в якому зазначила, що [INFO] помер [PERSON], чоловік позивача. Після смерті, якого залишилося спадкове майн, яке складається з частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Дана квартира належить померлому та позивачу на праві спільної сумісної власності. Після звернення до нотаріусу, з метою прийняття спадщини позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва про прийняття спадщини за законом, оскільки не визначені частки в спільній сумісній власності. Просить суд визнати в рівних частках за [PERSON] та [PERSON], що помер [INFO], право власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву про слухання справи у її відсутності, за участі представника, просить задовольнити позовні вимоги. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала заяву про слухання справи у її відсутності, за участі представника, просить задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача Селидівська територіальна громада у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним доказам, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 07.04.1955 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 07.04.1955 року. 24.09.1996 року було укладено договір про обмін квартир, відповідно до якого [PERSON], яка діє в інтересах доньки [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON], [PERSON], квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], в свою чергу отримали право власності на квартиру що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від [INFO], виданого Українською міською радою м. Селидове Донецької області, [PERSON] помер [INFO] у віці 69 років, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис № 70. Постановою державного нотаріусу Другої Селидівської державної нотаріальної контори Доценко О.В. від 10.01.2014 року [PERSON] відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], після смерті [PERSON], який помер [INFO], з приводу не подання до нотаріальної контори документів, щодо підтвердження часток в спільній сумісній власності. Згідно п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України (в ред. 2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Частиною 2 ст. 372 ЦК України закріплено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 20.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду. В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ч. 1 ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved