Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

Представник позивача 13.12.2017 року звернувся до Кілійського районного суду Одеської області з позовною заявою до [PERSON] з позовом\~ про визнання за позивачем [PERSON] права власності на житловий будинок за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. 8-го Березня, 30, за набувальною давністю. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] починаючи з 25.02.1991 року проживає за адресою: [INFO]. Вказаний будинок позивач набула у звязку з продажем нерухомого майна відповідачем [PERSON], який належав їій на праві приватної власності. Про купівлю-продаж будинку між сторонами була підписана угода від 25.02.1991 року. [PERSON] на виконання угоди надала позивачу розписку про отримання грошових коштів, після чого позивач разом з її покійним чоловіком вселились в будинок за адресою: м. Кілія, вул. 8-го Березня, 30. Виконавчим комітетом Кілійської міської ради 06.04.1994 року було прийнято рішення № 93 про передачу у приватну власність позивачу земельної ділянки площею 929 кв.м., як власниці будинку. Позивач зазначає, що вона з початку 1991 року безперервно, відкрито й добросовісно користується та проживає у будинку за адресою: м. Кілія, вул. 8-го Березня, 30, вона оплачує усі комунальні послуги за місцем мешкання, несе інші витрати з утримання будинку. Протягом усього періоду проживання в зазначеному будинку [PERSON] проводила в ньому ремонти. Представник позивача в судове засідання не зявився, але на адресу суду від нього надійшло клопотання про те, що позов підтримує у повному обсязі, просить розглянути справу за його відсутності. Відповідач, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не зявилась, про поважність причин неявки суд не повідомила, заяв про відкладання слухання по справі або про розгляд справи за її відсутності не надала.\~ Також відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надала. На підставі клопотання позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, за відсутності сторін, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 247, 280 ЦПК України.\~ У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. \~ \~ \~ \~ Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст.\~77\~ЦПК України\~належними є\~докази,\~які містять\~інформацію щодо\~предмета доказування. Предметом\~доказування є\~обставини,\~що підтверджують\~заявлені вимоги\~чи заперечення\~або мають\~інше значення\~для розгляду\~справи і\~підлягають встановленню\~при ухваленні\~судового рішення. Сторони\~мають право\~обґрунтовувати належність\~конкретного доказу\~для підтвердження\~їхніх вимог\~або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Як зазначено\~у ст.\~78\~ЦПК України\~\~суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до\~ст.\~80\~ЦПК України\~достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно зі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наявні докази, встановивши обставини справи та визначивши відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку: Відповідно копії договору купівлі-продажу від 11.01.1980 року, посвідченого державним нотаріусом Кілійської державної нотаріальної [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 121, [PERSON] продав,а [PERSON] придбала житловий будинок за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. 8-го Березня, 30. 14.03.1980 року Кілійським бюро технічної інветарізації було зареєстровано за [PERSON] право власності на житловий будинок за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. 8-го Березня, 30, про що було зроблено запис № 2690 в реєстрову книгу № 9, про що свідчить позначка на договорі купівлі-продажу від 11.01.1980 року. Згідно технічного паспорту, виготовленого 24.06.2011 року Комунальним підприємством Кілійської районної ради «Районне бюро технічної інвентаризації», житловий будинок за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. 8-го Березня, 30, складається з: літ. А житловий будинок., літ. Б сарай, літ. В вбиральня, № 1-5 надвірні споруди.\~\~ 25.02.1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено угоду, відповідно до якої відповідач продала, а позивач набула у власність житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. 8-го Березня, 30. Однак, вказана угода не була посвідчена в нотаріальному порядку, а також право власності за позивачем на вказане нерухоме майно не було зареєстровано. Відповідно до копії розписки, наданої [PERSON] 25.02.1991 року, останньою було передано [PERSON] грошову суму в розмірі 1600 рублів на виконання угоди від 25.02.1991 року. Згідно копії виписки з рішення виконавчого комітету Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області № 93 від 06.04.1994 року «про передачу земельних ділянок для обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд» [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 929 кв.м. за адресою: Одеська область, Кілійський район, м. Кілія, вул. 8-го Березня, 30. З акту депутата Кілійської міської ради Кілйського району Одеської області [PERSON] від 03.08.2015 року вбачається, що зі слів опитаних свідків встановлено, що [PERSON] в 1991 році придбала у [PERSON] житловий будинок, розташований за адресою: м. Кілія, вул. 8-го Березня, 30, за який останній було надано грошові кошти. З 1991 року по серпень 2015 року [PERSON] відкрито, добросовісно та безперервно користується вказаним житловим будинком, сплачує комунальні послуги, здійснює ремонт будинку. Згідно копії свідоцтва про одруження серії І-ЖД № 103974 від 21.04.1999 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб 21.04.1999 року, прізвище дружини після укладення шлюбу [PERSON], про що було складено відповідний актовий запис за № 32. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої\~статті 344 ЦК\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено\~ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей\~335,\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~про те, що правила\~статті 344 ЦК\~про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що\~Цивільний кодекс України \~набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення\~статті 344 ЦК\~поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей\~15,16 ЦК, а також частини четвертої\~статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Виходячи зі змісту частини першої\~статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Отже, враховуючи, що [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти житловим будинком за адресою: м. Кілія, вул. 8-го Березня, 30, що належав відповідачу [PERSON], суд вважає за можливе визнати право власності за позивачем на вказаний житловий будинок за правом набувальної давності. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих у справі доказів суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved