Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г. 18.02.2014 р. за реєстраційним № 520 як такий, що укладений внаслідок помилки щодо обставини, що мають істотне значення та стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 3654,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача посилається на те, що при укладенні оспорюваного правочину позивач вважав, що укладає договір купівлі-продажу належної йому частини квартири. У грудні 2014 р позивач пред'явив відповідачу вимогу про сплату коштів, на що отримав відповідь, що належна йому частина квартири є дарунком, а тому, оплаті не підлягає. Зазначає, що при нотаріальному посвідченні договору не звернув уваги на тип правочину, оскільки довіряв відповідачу і добросовісно розраховував, що підписує договір купівлі-продажу згідно попередньої домовленості, вираженої у попередньому договорі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином за адресою місця проживання, вказаною у довідці Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві та Київській області. Поштова кореспонденція повернулась на адресу суду без вручення за закінченням встановленого терміну зберігання. Отже, в силу ч. 5 ст. 74 ЦПК України, відповідач про розгляд справи була повідомлена належним чином. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. ст. 224, 225 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 18.02.2013 р. між сторонами було укладено нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г. за реєстраційним № 520, договір дарування, за умовами якого Позивач (Дарувальник) передав безоплатно у власність Відповідача (Обдарованого) належну йому на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 21.12.2011 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г. 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на вчинення оспорюваного правочину внаслідок помилки з його боку, що має істотне значення, стосовно суті та природи правочину, оскільки фактично сторони домовились та мали намір укласти договір купівлі-продажу частини квартири, а не договір дарування. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі, неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на обставини, які згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, хоча і могли бути підставою для визнання договору дарування недійсними, як такого, що вчинений під впливом помилки, але належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин у передбаченому ст.ст. 10, 60 ЦПК України порядку суду позивачем не надано. Самі по собі пояснення позивача, що укладаючи договір дарування вважав, що укладає договір купівлі-продажу, оскільки розраховував на отримання грошових коштів від відповідача, при невизнанні цих обставин відповідачем, не дають підстав вважати їх встановленими. Крім того, згідно ст. ст. 6, 627 ЦК України у цивільних правовідносинах проголошений принцип свободи договору, в силу якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Оспорюваний Договір дарування був укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1-6 ст. 203 ЦК України, був підписаний усіма сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали. Згідно п.п. 7-9 оспорюваного правочину зміст статей 182, 215-220, 225, 228-236, 717-728 Цивільного кодексу України, статей 57, 59, 65 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», вимогами пункту 13 «Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями» у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року№ 45, ст. 174 Податкового кодексу України Сторонам нотаріусом роз'яснено. Сторони у присутності нотаріуса підтверджують, шо в них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір, цей договір не носить характеру фіктивної або удаваної угоди, а також те. що вони отримали від нотаріуса всі роз'яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень доповнень до цього договору не мають. Цей договір підписується сторонами добровільно, при здоровому розумі та ясній пам'яті, відповідно дійсним намірам сторін. Зміст статей законодавства, які зазначені у договорі, сторонам відомі та зрозумілі. За таких обставин вважати обґрунтованими позовні вимоги про визнання договору дарування недійсним, немає підстав. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed