Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Представник позивача [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Зазначала, що 10.05.2017 р. між позивачкою та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору куплі - продажу квартири, посвідченого 10.05.2017 року, приватним нотаріусом КМНО Зубченко Р.О., за реєстровим № 693. Відповідачі є колишніми власниками вищевказаної квартири. Відповідачі у зазначеній квартирі не проживають з 2008 року, не користуються квартирою, у квартирі відсутні їх особисті речі, витрати на утримання квартири не несуть. Посилаючись на зазначені обставини, просила визнати [PERSON] та [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Відповідно п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.) застосуванню при розгляді даної справи підлягають норми чинного з 15.12.2017 р. ЦПК України (2017 р.). Представником позивача до початку судового засідання подана заява, в якій сторона позивача просить розглянути справи за відсутності, позов задовольнити в повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечує. Відповідачі, будучи повідомленими про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, не подалиписьмові заперечення (відзив на позовну заяву), в зв'язку з чим відповідно до вимог ст.ст. 280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутністю представника,просили розглянути справу у відповідності до чинного законодавства України. Суд, встановивши обставини справи, перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків. Судом установлено, що відповідно до договору дарування квартири від 10.05.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвдченого приватним нотаріусом КМНО за реєстром № 697, позивачка є власником квартири № [ADDRESS] Проте, дві з зареєстрованих у даній квартирі осіб відповідачі [PERSON] та [PERSON] з реєстрації не знялися та на час подачі позовної заяви зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою КП «Галицьке» про перелік зареєстрованих осіб. [PERSON]була зареєстрована, як власник особового рахунку, а [PERSON] зареєстрована, як дочка власника особового рахунку. Відповідно до довіреності від 27.02.2017 року оформленою на території м. Торонто Канада [PERSON] та [PERSON] уповноважили [PERSON] бути їх представником в органах внутрішніх справ, органах державної міграційної служби України, житлово-експлуатаційних організаціях та інших установах і організаціях по питаннях зняття його з реєстраційного обліку (виписки) з квартири № [ADDRESS]. 14.08.2017 року [PERSON] звернулась до відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування Подільської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання колишніх власників квартири № [ADDRESS]. 14.08.2017 року Подільська районна в м. Києві державна адміністрація відмовила [PERSON] у знятті з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON]. в зв»язку з тим, що відсутні паспорти громадянина України у [PERSON] Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Така правова позиція викладена в Постановах Верховного суду України від 05 листопада 2014року та від 16 листопада 2016 року. Так, зокрема в постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року, зазначено, що за порівняльним аналізом статей 383, 391,405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру, тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім»ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім»ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім»ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідачі у зазначеній квартирі не проживають з 2008 року, квартирою не цікавляться, у квартирі відсутні їх особисті речі, витрати на утримання квартири не несуть, про що свідчить акт від 01.06.18 р. Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі не є членами сімї нового власника квартири позивача у справи. Суд, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та ураховуючи те, що позивач є власником спірної квартири, відповідачі вищевказаній квартирі не проживають з 2008 року, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, ст.ст.317, 319, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved