Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

Представник ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» звернувся в суд із позовом, вимоги по якому були доповнені - до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії №4 від 13.11.2007 р. в сумі 47659,19 євро, що в гривневому еквіваленті становить 1 526 523,86 грн, з яких: заборгованість по кредиту - 40 631,63 євро ( 1301431,11грн); заборгованість за відсотками - 4106,63 євро (131535,36 грн); пені по кредиту - 2314,33 євро ( 74127,99 грн); пені по відсотках - 606,60 євро (19429,40 грн). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, отримавши кредит у розмірі 70 тисяч євро, порушила взяті на себе, згідно кредитного договору, зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за щомісячними платежами і станом на 09.02.2015 р. у неї утворилася зазначена заборгованість. Філія неодноразово направляла [PERSON] вимоги про погашення заборгованості, однак ці вимоги залишилися без задоволення, а тому позивач просить суд стягнути зазначену заборгованість. У судовому засіданні представники позивача Бондар М.Й., Данилевич А.Б. позовні вимоги підтримали з мотивів, викладених в позовній заяві і пояснили: відповідач припинила сплачувати кошти у грудні 2013 року. Про те, що [PERSON] отримала 70 тисяч євро, вона підтвердила, подаючи до Банку заяви, у яких вказувала про отримання цієї суми. На деяких заявах про отримання кредитних коштів міститься підпис не [PERSON] пояснюється тим, що цей підпис зробив чоловік позивачки, а кошти отримала вона. Відповідач [PERSON] позов не визнала і пояснила: вона уклала договір на отримання від банку коштів на загальну суму 70 тисяч євро, однак отримувала кошти частинами і в загальному отримала лише 26 тисяч євро. Усю позику разом із відсотками вона виплатила повністю, а тому вимоги є безпідставними. У заявах на видачу готівки її підписи містяться лише на заявах від: 05.12.2007 р., 18.12.2007 р., 04.01.2008 р. На інших заявах від її імені наявні підписи іншої особи, а вона коштів, вказаних на тих заявах, не отримувала. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав і пояснив: [PERSON] отримала у кредит у розмірі лише 26000 євро, які на даний час виплатила разом із відсотками, а тому заборгованості у неї немає. Подаючи у подальшому до банку різні заяви, у яких вказано про отримання 70 тис. євро, [PERSON] виходила із запису у кредитному договорі про загальну сукупність кредиту, який мала би отримати, тобто вона помилялася при складанні таких заяв. В загальному [PERSON] отримала - 05.12.2007 р. - 1 тис. євро, 18.12.2007 р. - 15 тис.євро, 04.01.2008 р. - 10 тис.євро. Заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши та оцінивши докази, суд встановив наступні обставини і визначив відповідно до них такі правовідносини. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором. 13.11.2007р. між ВАТ «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України») та [PERSON] укладено Договір відновлювальної кредитної лінії №4, відповідно до якого передбачено надання кредиту в майбутньому окремими частинами (траншами) в межах ліміту кредиту протягом 24 місяців з моменту укладення договору. При частковому погашенні кредиту в зазначений період Ліміт кредиту відновлюється і позичальник має право на отримання кредиту в межах ліміту кредиту. Пунктом 1.1 договору Банк зобов'язався надавати позичальнику на умовах цього Договору кредит в сумі 70000 (сімдесят тисяч) євро, а позичальник зобов'язався отримувати та повернути кредит в сумі 70 тисяч євро, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 105,% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. Пунктом 1.2 передбачено - кредит надається на споживчі цілі, окремими частинами, у період до 12 листопада 2009 року. Сукупна вартість кредиту, графік платежів, вид і предмет кожної супутньої послуги та їх обґрунтування визначені у додатках №№ 1,2 до договору що є його невід'ємною частиною. На дату закінчення вказаного періоду визначається сума фактичної заборгованості за кредитом, яка підлягає погашенню щомісячно рівними частинами до 30 числа кожного місяця, починаючи з 13.11.2009 року. Остаточним терміном повернення кредиту є 12 листопада 2017 року. Згідно п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про істотні умови договору, серед яких являється: варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. Як установлено у судовому засіданні, відповідач не укладала і не підписувала угоди згідно додатків №1,2 до укладеного договору і які являються невід'ємною частиною договору кредиту. Разом з тим, саме у цих додатках зазначені і суми кредиту, які у сукупності становлять загальну кредитну лінію і графік платежів; Позивач зі своєї сторони суду також не надав цього доказу. При заявленні клопотання представника позивача щодо цього доказу, представник відповідача відмовилась від задоволення його, вказавши, що цей документ позивач сама може отримати у Банку, подавши письмову заяву. Таким чином, суд вважає що позивачем не дотримані умови щодо надання кредиту [PERSON], без визначення конкретних дат отримання коштів та графіка, розміру повернення їх, а відсутність додатків №№1,2, які являються невід'ємною частиною договору, не вказують на виконання позивачем своїх зобов'язань щодо надання частин (траншів) позики, а відповідачем - невиконання своїх зобов'язань. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Позивачем на підтвердження виконання своїх зобов'язань щодо надання відповідачу кредитних коштів у сумі 70 тисяч євро надані докази - заяви на видачу готівки: № 1241 від 15.11.2007р. на суму 5000 євро; № 1269 від 05.12.2007р. на суму 1000 євро; № 1283 від 12.12.2007р. на суму 1000 євро; № 1290 від 13.12.2007р. на суму 3000 Євро; № - від 18.12.2007р. на суму 15000 євро; № 1321 від 26.12.2007р. на суму 25000 євро; № 1337 від 04.01.2008р. на суму 10000 євро; № 1353 від 16.01.2008 р. на суму 10000 євро. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили отримання усіх цих сум і визнали лише отримання: 05.12.2007 року 1000 євро, 18.12.2007 р. 15000 євро, 04.01.2008 р. 10000 євро, - всього на суму 26000 євро. Як випливає із наданого позивачем розрахунку, відповідач у загальному виплатила Банку 63858.11 євро. Висновком судово-почеркознавчої експертизи №166/167/15-22 від 17.06.2015 р. підтверджено, що підписи від імені отримувача [PERSON] на заявах на видачу готівки №1241 від 15.11.2007, №1283 від 12.12.2007, №1290 від 13.12.2007 р., №1321 від 26.12.2007 р., № 1353 від 16.01.2008 р. виконано не [PERSON], а іншою особою. Згідно вимог Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 31.03.2012 р. «Про практику розгляду судми законодавства при вирішенні справ, що виникають із кредитних правовідносин, суди при вирішенні таких справ мають виходити із положень Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та іншими нормативно-правовими актами, у тому числі виданими Національним банком України у межах своїх повноважень, визначених Законом України «Про Національний банк України». При розгляді даного спору твердження позивача про отримання [PERSON] 70 тисяч євро суду не доведено жодним бухгалтерським документом, передбаченим розділом 111 Інструкції «Про касові операції в банках України» від 05.09.2003 року. Так, цим документом передбачено, що видача готівки іноземної валюти фізичним особам здійснюється з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо. Отже, за заявою на отримання готівки фізичним особам без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно переказ у валюті або ж кредит у гривні. Крім того, згідно ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до вимог Банківської ліцензії на здійснення валютних операцій та письмового дозволу НБУ Банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта, згідно з «Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України», тобто з банківського поточного рахунку, відкритого клієнту банку. У даному випадку, при укладенні кредитного договору сторонами на було укладено договору на відкриття банківського рахунку, перекази у валюті відповідачу не видавалися. Допитані у суді свідки [PERSON], [PERSON] - касири Банку підтвердили, що при видачі коштів [PERSON] жодних банківських документів не видавали, тобто підтвердження розміру, дат видачі коштів відсутні. Вказівки свідків про те, що «[PERSON] завжди брали гроші із чоловіком» суд оцінює критично, оскільки термін «завжди» не конкретизований датами, термін часу минув великий, а сама по собі присутність [PERSON] не свідчить про отримання відповідачкою усіх зазначених позивачем коштів. Крім того, суд приймає до уваги наступне: як зазначено у п. 1.5.1.3 Договору, нараховані проценти повинні бути сплачені позичальником не пізніше 30 числа починаючи з наступного місяця після видачі першого траншу. Згідно заяви на переказ готівки №1568, [PERSON] перший внесок у розмірі 570,90 євро на погашення відсотків за кредит сплатила 31.01.2008 р., тобто на виконання зазначених умов, що свідчить про отримання нею першої частини грошових коштів 05.12.2007 р., а не 15.11.2007 р., про що вказує позивач. Жодних претензій щодо порушення строку виплати процентів, у випадку отримання коштів 15.11.2007 р., Банк до позичальника не вказав, пеня у розрахунку не нарахована. Також суд зважив на те, що при первинній подачі позову, позивачем наданий розрахунок заборгованості, у якому у графі за листопад 2007 року вказана основна сума кредиту 70000 гр., при доповненому позові уже поданий розрахунок, у якому за листопад 2007 р. вказана сума кредиту 5000 гр., що свідчить про неточність та неконкретність зазначення позивачем отриманих відповідачем кредитних коштів. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У даному випадку судом оцінений висновок почеркознавчої експертизи, який підтвердив написання відповідачем звернення про отримання лише 26000 євро. А позивач, зі своєї сторони, не довів виконання своїх зобов'язань щодо видачі коштів у сумі саме 70 тисяч євро. Заяви на видачу готівки, на які він зіслався, свідчать лише про намір позичальника отримати кредит, а не про факт отримання грошових коштів, і при цьому не усі надані заяви підписані саме відповідачем. Проаналізувавши викладені обставини у сукупності, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачем своїх позовних вимог і тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. ст. 526, 533, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed